ОЛЕКСАНДР ГУЛАНОВ

НІЧНА КІШКА
Х

ОПОВІДАННЯ

В основу оповідання покладена реальна подія

12. 07. 2004.
УЖГОРОД
© ГУЛАН Я. В.                                                                                           ____________
Його звали Валерій Жерденко, йому було лише шість років. Він тихо лежав у кімнаті і просто дивився на стелю, яка освічувалась нічним літнім повним місяцем. Електронний годинник, який знаходився поряд із ліжком на нічному столику, показував яскраво-зеленими цифрами 02:35 ночі — час, коли всі діти мають вже давним-давно спати і бачити сновидіння, а не лежати і бачити нічну стелю. А в тім, в тому, що шестирічний Валерій в даний момент не спав, не було нічого особливого — не всім вдається спати міцним сном на новому місці. Так, Валерій Жерденко в цій невеличкій кімнаті, яка відтепер і аж доті, доки він не досягне повноліття, буде служити йому в якості його особистих апартаментів, ночував перший раз — хлопчик знаходився в новій квартирі, яку тиждень тому купили його батьки — 28-річний Жерденко Олександр Ігорович разом з своєю дружиною, 26-тирічною  Жерденко Валентиною Володимирівною.
Доти, молоде подружжя можна сказати навіть і не жило єдиною сім’єю — Олександр, закинувши третій курс економічного факультету УжНУ, весь час тинявся по заробітках в європейських країнах, годуючи таким чином свою дружину з сином і збираючи кошти на те, що було куплено тиждень тому — трьохкімнатну квартиру в мікрорайоні міста Ужгорода “Шахта”. Валентина весь цей час жила в одному із університетських гуртожитків і вже закінчувала останній курс того ж таки економічного факультету, а шестирічний Валерій — мешкав в одному із сіл Ужгородського району Закарпатської області разом зі своїми дідусем і бабусею — зі ще не старими батьками своєї молодої мами.
І ось сьогодні Валерія привезли із села в його нове помешкання — тепер він житиме в місті — в обласному центрі, і у вересні поточного року піде у міську школу, а не сільську. Його б сьогодні батьки мами ще не привезли, якби у них не виникла невеличка НП — по якихось сімейним обставинам їм конче треба було їхати до якихось своїх родичів у сусідню область. Малого Валерку, так його називали всі родичі, вони самого залишити не могли, та й узяти його з собою теж було недоречно, то ж дідусь з бабусею на своїй власній “Славуті” привезли його надвечір в Ужгород — у своєму новому помешканні Валерій опинився десь у 22:08 вечора. Оскільки такий час для шестирічної дитини був уже доволі-таки пізнім, то його батьки відразу ж відправили спати в його кімнату, сказавши при цьому що своє нове помешкання він огляне завтра, завтра він буде милуватися ним стільки, скільки захоче. Тоді Валерій запитав:
— Я чув, що в нас є кішка. Це правда?
— Правда, — відповіла йому мама, — кішка має бути у всіх людей, котрі поселяються у нове помешкання. Це така прикмета, яка переросла вже у традицію.
— А де вона? Я можу її побачити?
— Напевне вже десь спить, — відповів йому батько, — завтра ти і її побачиш.
— А яка вона із себе? — не вгамовувався Валерка. — Вона гарна?
— Так гарна, а в тім — завтра сам побачиш. — Промовила мама і відвела його до кімнати. Коли вони там опинились, вона продовжила. — Це тепер твоя особиста кімната. Ти зараз спи, а завтра я тобі все поясню.
Сказавши це, вона вийшла, і вже перед тим як закрити двері, на прощання сказала:
— Спи спокійно, кішка спить теж. Надобраніч, Валерка.
— Надобраніч, мама, — відповів він їй і залишився в кімнаті один.
Неймовірно, він у кімнаті, в своїй кімнаті, в своїй особистій кімнаті, в своїх власних апартаментах.
Неймовірно, у нього тепер буде своя домашня мила тваринка, яку він тепер доглядатиме і любитиме.
Неймовірно, він тепер житиме в місті, яке йому завжди більше подобалось ніж село.
Сам того не відчуваючи, шестирічний Валерій Жерденко поступово заснув.
Проте   його    міцний    сон    тривав    недовго  —  відчуття  нового  місця  
перебування, різка зміна обстановки, відчуття твердої свіжої ліжкової білизни 
— все це психологічно не давало панувати міцному й безтурботному сну в дитячому організмі. Рівно в дві години ночі Валерка ні з того ні з сього прокинувся і всі його спроби заснути знову звелися нанівець — заспати йому не вдалося.
Валерій безрезультатно перевертався то з одного боку на інший, то з однієї сторони ліжка в іншу, до тих пір, поки нарешті не вирішив просто сумирно лежати і нічого не думаючи а просто дивлячись на стелю, тихо чекати чергового приходу сну. Так він лежав десь із півгодини, які в темноті і в повній бездіяльності здавались трьома годинами.
Пройшла ще певна кількість часу, а сон так і не приходив.
Валерка подивився на годинник з зеленими цифрами і побачив, що він уже показує 02:58. “Сон не приходить, — подумав Валерій, — а це значить, що треба робити щось таке, щоб він прийшов”. Шестирічний хлопчак почав спочатку рахувати числа, як його це вчили старші друзі в селі (“Дорахуєш до сто, — казали вони, — а далі заснеш”), та з цього нічого хорошого не вийшло — він уже доходив до сімдесяти, а ніяких ознак сну не відчувалось — навіть очі, і ті не хотіли закриватись. Тоді Валерій Жерденко вирішив скористатись іншим методом, тим, що вчила його бабуся. “Думай про щось приємне, — неодноразово говорила вона, — про хороше і ти неодмінно заснеш, заснеш солодким міцним сном і навіть не помітиш цього”. 
— Гаразд, я буду думати про приємне і хороше, — тихо, майже шепотом, проговорив в темноту кімнати Валерка, а далі уже подумки звернувся сам до себе: “А про що таке приємне мені власне думати? Про те, як я завтра буду оглядати наше нове помешкання, чи про те, куди тато з мамою підуть зі мною гуляти?.. Чи може...”
Кішка — ось що раптом ні з того ні з сього майнуло в його думках наче грім серед ясного неба — кішка — одна з наймиліших тварин на планеті Земля.
“Кішка, — пронеслось в голові Валерки, — я навіть не спитав як її звати. 
Цікаво, вона вже доросла чи ще лише кошеня? А може це кіт?.. Ні, напевне все-таки кішка. Допоки я не знаю як її звати, я її умовно іменуватиму “ікс” — так мені говорили старші хлопці — усе невідоме умовно треба називати “ікс”. Отже...”
Валерій почав у себе в уяві утворювати зовнішній образ милої киці — від її розмірів та кольору шерсті до, власне, породи. Якби ви знали, скільки образів милих тваринок пронеслось в його голові — якби вони всі стали реальністю, то їм би позаздрила будь-яка котяча виставка. Так, виставка би їм позаздрила, позаздрила б самому Валерці, але... Але ці образи кицьок в нашому реальному світі були всього-на-всього простою ілюзією, грою дитячої уяви і не більше. А от в голові Валерія це була цілковита реальність, він наче в правоохоронних органах складають із окремих елементів обличчя цілі фотороботи, так само із окремих уявних елементів склав собі в думках вигляд тієї кішки “Х”, яка на вигляд була ідеальною... 
Так, киця “Х” раптом в уяві шестирічного хлопчика постала настільки реальною істотою що... і все-таки їй чогось не вистачало.
Неймовірно, Валерій Жерденко закривши очі бачив перед собою живу кішку. Вона була сірого кольору з окремими темними лініями, простої породи, вона була живою. Все, чого їй на даний момент не вистачало, так це голосу — кішка була мов німа.
“Хіба це проблема? — почулось в думках Валерія і через мить він почув...
няу, няу, няу, няу, — видала раптом його уявна кішка із себе настільки реальні звуки, що шестирічний Валерка навіть відразу і не зорієнтувався що це було — чи то він чує ті тваринонаслідувальні звуки, які утворила його уява, чи це ці звуки доносяться в кімнату насправді...
— Ну звичайно, що це я чую те, що сам собі уявив, — тихо проговорив Валерій Жерденко в нічну темноту і відкрив очі — образ його уявної кішки в ту ж мить безповоротно зник, зник так само, як і вся його здатність побудувати цей образ знову. Але звук, тваринонаслідувальний звук... він був справді  настільки  справжній,  що  Валерці,  вже лежачи з відкритими очима, 
знов здалось, що...
няу, няу, няу, няу, — раптом Валерій почув у себе в кімнаті знову. Від несподіванки він аж підскочив з ліжка, а звуки повторились — няу, няу, няу, 
няу.  
Так, крізь нічну тишу дійсно почулись жалібні котячі звуки, звуки, які безперечно видавала кішка. Якби ці звуки почув хтось із вас, то ви б відразу подумали що це нявчить киця, яку хтось зачинив в якомусь приміщенні, і вона жалісно проситься зараз на свободу. Саме так і подумав тепер шестирічний Валерій Жерденко, він лежав у своєму ліжку вкритий легенькою літньою ковдрою і на протязі майже двох хвилин вслухався в тонкі котячі звуки нічної кішки “Х”, якій зараз чомусь не спалось, а хотілось вийти звідти, звідкіля доносилось до хлопчикового вуха її жалібне нявчання.
няу, няу, няу, няу,
няу, няу, няу, няу
Ось приблизно такі тонкі звуки котячої мови ні з того ні з сього остаточно заполонили нічну тишу кімнати Валерки приблизно о 03:28 ночі. Якби не вони, то Валерій Жерденко як раз би, десь приблизно о цій порі, обов’язково заснув, сон саме тепер почав його атакувати, але під дією цих новоутворених котячих звуків, він безнадійно відступив знову — Валерці було вже не до спання, його не на жарт занепокоїло те, що він, власне, чув в даний момент. “Киця, — подумав він, — моя кішка “ікс”, чого вона так жалісно нявчить, де її зараз зачинили, чому вона зараз не спить?..” 
Сам того не усвідомлюючи, Валерій різко встав з ліжка і босий, в своєму  літньому піжамному костюмі, швидко підійшов до зачинених дверей своєї кімнати. 
Звуки котячого нявчання продовжували рівномірно лунати, з інтервалом паузи між собою десь секунди з три. Валерка притулився правим вухом до дверей впритул, і на мить в нього склалось таке враження, ніби кішка знаходиться за дверима і проситься до нього в кімнату. “Треба їй терміново допомогти,” — подумав Валерка і різким рухом відчинив двері.
Двері з ледь відчутним  звуком  скрипнули,  і  Валерій  паралельно  з  цим  
відчув легенький вітерець, який дмухнув йому в обличчя — безперечно, він фізично виник внаслідок різкого відкриття дверей кімнати.
Двері кімнати Валерія відчинились і перед ним постала...
...нічна пустота квартирного коридору — ніякої кішки там не було і поготів, навіть найменшого сліду.
Здивуванню шестирічного Валерія Жерденка не було меж — ну як таке може бути: за дверима чітко чувся котячий голос, а коли їх було відкрито, то кішка... зникла...
“Як таке може бути?”
“Напевне злякалась, — промайнула думка в голові Валерки, — злякалась різкого відчинення дверей і кудись шмигнула...”
Ця думка була логічною, проте варто також було іще помислити над тим, як могла кішка “Х” в одну секунду нявчати, а вже з приходом іншої — так різко кудись шмигнути — не була ж вона врешті-решт реактивною...
Валерій Жерденко зробив три кроки вперед і опинився за межами своєї кімнати — в коридорі. Він оглянувся по сторонам — коридор мав квадратоподібну форму, в ньому налічувалось четверо дверей. Одна з них була головною — виходом із квартири. Двоє інших слугували входами у вітальню і в ту кімнату, де зараз спали Валерині батьки. Четверті двері були ті, з яких він сам щойно вийшов і опинився в коридорі. Всі вони знаходились в різних кутах коридору, також саме з нього починався і вів до кухні порівняно вузький коридорний прохід, з лівої сторони якого знаходилась ванна кімната, з правої — туалет.
Валерка зробив ще пару кроків вперед, і опинився в самому центрі квартирного коридору, квартирного фойє. Він оглянувся довкола — кішки ніде не було видно. Хоча в приміщенні зараз і панувала суцільна темрява, Валерій Жерденко бачив навколо себе усе пречудово — його очі уже звикли до нічної темноти в квартирі. “Де ж ти, киця?” — подумав Валерка і, дійшовши висновку що кішка “Х” все-таки кудись шмигнула і уже знайшла собі затишне місце для ночівлі, зробив кілька кроків в напрямку своєї кімнати.
Він уже дійшов до своїх дверей і хотів переступити поріг, коли...
Коли нявчання киці донеслось до його слуху знову.
няу, няу, няу, няу, — прорізалась нічна квартирна тиша котячими звуками знову.
Валерій різко повернувся в ту сторону, з якої ці звуки доносились, і...
Виявилось, наскільки зорієнтувався Валерка, що нявчання доноситься з вітальної кімнати, двері якої, як і всіх інших кімнат крім Валерчиної, були щільно зачиненими. “Невже ти за цими дверима?” — промайнула думка у Валерки і він уже простягав свою праву руку до ручки дверей вітальної кімнати — безперечно, киця там і він її зараз побачить.
Годинник, між іншим, показував уже 03:59 ночі. В такий пізній час сплять напевне дев’яносто відсотків населення України та шестирічний Валерій Жерденко явно не належав до їхнього числа. Тепер, коли переважна більшість годинників, знаходячихся на території України, пробили четверту годину ночі за Київським часом, він мов лунатик блукав в межах стін свого нового помешкання і намагався виявити в суцільній темряві (світло місяця якраз на той час остаточно сховалось за хмарами) свою нічну кішку “Х”.
І подумати тільки, зараз цей хлопчак міг спокійно спати і бачити приємні сновидіння...
Валерій Жерденко різко відчинив двері вітальної кімнати, які, на відміну від своїх, потягнув не на себе, а від себе. Двері з невеличким скрипом відчинились, і... нявчання тут же стихло, а Валерка побачив нічий інтер’єр кімнати, яка мала досить велику квадратну площу і, в порівнянні з розмірами його власної маленької кімнатки, була мегакімнатою — принаймні, так здалося маленькому хлопчику. Він впевнено зайшов в неї і побачив в ній диван, крісла, меблеву стінку і телевізор — все це було розташоване одне біля одного, справа в тому, що меблі тут іще не були розкладеними по місцях. Валерій все це бачив, але він не побачив того, за ким 
сюди зайшов — кішки тут не було.
Хлопчик розгубився, таким розгубленим він не почувався уже давно, та що там казати “давно” — він жив на планеті Земля не двадцять шість років і навіть не шістнадцять, а всього лише шість — так розгублено Валерка не почував себе ніколи.
“Невже це все мені здалося, — почав думати він, — невже я так сильно замріявся про кішку що мені почулося її нявчання?.. Так, напевне все саме так і є... А чому я почав думати про кішку “ікс”? Тому, бо хотів заснути”.
“Заснути!” — раптом ні з того ні з сього наче команда пролунала тверда думка в голові хлопчика, і Валерій в ту ж мить відчув слабкість та похил до сну — останнього до тепер то не було-не було, то він різко прийшов і почав грюкати в усі двері дитячого організму — Валерка захотів спати, дуже захотів, він хотів заснути міцним і безтурботним сном.
Він уже хотів зробити перші кроки вперед в напрямку виходу з вітальні і входу до своєї кімнати, коли...
Ні, у дорослої людини без сумніву виникли б думки, що кішка “Х” грається в піжмурки — доросла людина б вилаялась, можливо навіть не зовсім цензурно, вона б в думках б послала кицю “Х” під три чорти а можливо навіть і іще далі, а потім пішла би спати.
Валерій Жерденко дорослою людиною не був, до його органів слуху знов донеслось котяче нявчання і він обернувся на нього — тепер він уже на сто відсотків був упевненим, що звуки кішки йому не чуються, а доносяться в кімнату насправді.
няу, няу, няу, няу, — знов почулись тонкі котячі звуки — вони доносились у вітальну кімнату з... балкону.
Так, з цієї найбільшої у квартирі кімнати, в якій зараз знаходився Валерка, був вихід на балкон — сама квартира була розташована на п’ятому поверсі п’ятиповерхового будинку.
Валерій, охайно і обережно оминувши накопичення меблів посеред кімнати, направився на балкон. Він ішов до нього повільними, проте впевненими кроками, про свій сон хлопчина знову забув, точніше не забув, а відклав кудись назад — кудись на задню полицю своєї підсвідомості.
“Нарешті я все зрозумів! — мов дзвін пролунала зі швидкістю світла радісна думка в його голові. — Кішка “ікс”, ти ж весь цей час була на балконі, саме там і звідти ти нявчала та й нявчиш до цих пір. МОЯ КИЦЯ, зараз я тебе звільню!!!” 
Тонкі руки Валерки з усіх сил потягнули на себе двері балкона, і він опинився власне на ньому — на балконі.
Свіжий нічний вітерець війнув йому в обличчя і Валерка жадібно втягнув у себе прохолодне нічне повітря. Погода на вулиці була ідеальною, ні тепло ні холодно — просто приємна літня ніч. Місяць саме в той момент виглянув із-за хмар і навколо стало світло. Валерка підійшов до поручнів балкону і обперся на них — зачарований красою ночі він навіть забув за кішку “Х”. Він просто дивився на незнайомий, тому ще більш прекрасніший ніж був насправді, краєвид — попід вікнами його будинку були розташовані городи, а вдалечині, десь так, метрів за тристо від місця розміщення Валерчиної “п’ятиповерхівки”, був розташований ліс — це була, якщо можна так виразитись, окраїна міста.
“Ліс, ліс! — подумав Валерій Жерденко, — який прекрасний ліс, але все-таки... Все-таки в ньому щось таємниче. — Валерій не відриваючи погляду почав дивитись в сторону лісу. — Він якийсь таємничий, я б там зараз не хотів опинитись, я б не хотів бути там тепер, о цій порі...”
няу, няу, няу, няу,
няу, няу, няу, няу 
Звуки кішки ще голосніш ніж це було до тепер, роздались посеред нічної тиші, яку до цих пір порушували лише звуки цвіркотіння нічних комах.
няу, няу, няу, няу,
няу, няу, няу, няу
Валерій Жерденко різко повернувся по сторонам і, на свій превеликий подив,  кішки  на  балконі  не  виявив — її тут просто не було, проте тонкі але 
дуже голосні звуки котячого нявчання продовжувались.
няу, няу, няу, няу
Валерка знову оглянувся навколо себе, а далі подивився просто в ту сторону, звідки доносились звуки... Він це зробив, і...
Завмер на місці, його очі розширились так, як ніколи не розширялись до тепер, волосся на голові встало, по тілу пробігся мов електричний розряд якийсь нервовий імпульс, а на шкірі з’явилось те, що в народі називають “гусячою шкірою” — Валерій Жерденко раптом зрозумів звідкіля до його вух доносяться звуки кішки — ВОНИ ДОНОСИЛИСЬ З ЛІСУ!
“...з лісу, з лісу, з таємничого лісу!..”
Раптом перед шестирічним Валеркою в думках постала страшна і страхітлива, як для нього, картинка: його киця “Х” спокійно розгулює по нічному балкону, далі вона стрибає на поручні, на ті самі, за які він тепер спокійно сперся обома руками, (як тільки Валерій це подумав, то відразу різко забрав від них руки так, немов доторкнувся до чогось безмежно гарячого), далі кішка “Х” випадково, абсолютно випадково... падає, вона падає з цих поручнів і злітає з балкону, вона летить з п’ятого поверху донизу, до самої землі, і дарма що кажуть мовляв кішки ніколи не розбиваються бо падають рівно на лапки... Киця летить і падає, сильно б’ється об тверду землю і тут... Тут до всіх нещасть бідної киці додається ще одне — до неї біжить здоровенний і страшенно голодний пес — він хоче перегризти їй горлянку. Нещасна кішка, ледь отямившись від удару внаслідок падіння, з останніх сил тікає, вона тікає, а лютий пес за нею женеться. Кішка біжить в сторону лісу і там 
“О Боже! Скільки ж іще  нещасть випаде на її голову”
на кицю падає дерево, воно прижимає їй хвоста і кішка опиняється в полоні.
“КІШКА ОПИНЯЄТЬСЯ В ПОЛОНІ!”
“МОЯ КІШКА ОПИНЯЄТЬСЯ В ПОЛОНІ!!!”
Пес загубив слід кішки а вона опинилася в пастці природи — важка гілка дерева придавила її хвіст до землі...
“Ось, де киця нявчить, — подумав Валерій, — їй потрібна допомога, моя допомога, я повинен їй допомогти. Я ПОВИНЕН І Я ЇЙ ДОПОМОЖУ”
Так, як би це не було дивно, шестирічний хлопчик надумав іти рятувати кішку, іти в ліс, іти негайно, іти самому...
Валерка забув про все на світі, в нього в голові почала крутитись лише одна думка — як вибратись із квартири. У нього було два способи: перший — зробити це так, як роблять усі нормальні люди, тобто вийти через двері (але в нього не було ключа, двері ж були зачиненими на замок, до того ж його могли почути батьки), другий — спустись прямо з цього балкона, спуститись по винограднику, який простягався до балконів людей, в тому числі і до його власного — міцні гілки винограду простягались з першого поверху по останній.
Котячі звуки, тим часом, продовжували доноситись.
Валерій Жерденко, шестирічний хлопчик, шестирічна дитина, уже хотів перелізати через огорожу свого балкону і чіплятись за виноград (ризикувати власним життям заради кішки “Х”), коли раптом...
Раптом до його вух донеслось нявчання, яке змінило свій тон — замість тонкого і пискливого воно стало грубим, грубим до неможливості — це нявчала не кішка, це нявчав якийсь... монстр.
НЯУ, НЯУ, НЯУ, НЯУ
Валерій Жерденко завмер на місці, а монстр — той продовжував нявчати, намагаючись заманити його, Валерку, в темний ліс.
Від переляку рот хлопчика розкрився до неможливості, в ньому все пересохло, а серце почало в грудях битись з такою силою, що здавалось ще момент і воно вискочить.
НЯУ, НЯУ, НЯУ, НЯУ
Грубе нявчання, так нявчала не кішка, таким басом міг нявчати хіба що ведмідь, якби йому якась надсила природи дала таку можливість.
НЯУ, НЯУ, НЯУ, НЯУ
“О  Боже!!! Це  “нявчить”  злий  лісовий  дух,  який  інколи,  час  від часу, 
заманює людей до себе в пастку. Це ж про нього мені часто розповідав дідусь — злий дух частіше за все імітує звуки тварин... Це ВІН, злий дух лісу, він десь там, за тристо метрів від мене! ВІН У ЦЬОМУ ЛІСІ!!!”
“В ліжко!” — раптом  почув  команду хлопчина у себе всередині і щосили 
рвонув до себе в кімнату. Він туди біг, біг що було сили, він біг в своє ліжко наче це місце було єдиним місцем порятунку, він біг і тепер уже ніщо не могло його зупинити, навіть нявчання справжньої киці.
Уже вибігаючи з балкона і покидаючи його межі, шестирічний Валерка почув позаду себе викрик, повний злості і відчаю, який прийшов на зміну нявчанню і який також донісся зі сторони того ж таки лісу.
— НІ-І-І-І!!! — видало із себе хтось чи щось і на цьому все скінчилось — більше ніяких звуків чи їх імітацій чути не було.
Валерій Жерденко мов куля влетів до себе в кімнату і, швидко стрибнувши на ліжко, повністю вкрився легенькою ковдрою з ніг до голови.
Як тільки він це зробив, то тільки тоді до нього прийшло... справжнє відчуття повної безпеки. Він уже закрив очі, коли... коли раптом його живіт щось легенько залоскотало — щось таке ніжне, тепле і трішки вологе.
Валерка рефлекторно протягнув обидві руки до свого живота, і...
...нащупав там щось пушисте, тепле і м’яке.
Валерій провівся по цьому руками і воно... замурчало.
“Кішка...” — подумав Валерка і почав поступово але швидко занурюватись в міцний сон.
Кішка, наче вартуючи його сон, пробула біля нього всю ніч — аж до самого ранку.