ОЛЕКСАНДР
ГУЛАНОВ

ЖЕРТВА

ПОВІСТЬ

01. 06. 2004.
УЖГОРОД
© ГУЛАН Я.В.                                                                                               ____________
— Ти сьогодні будеш грати? — спитав 14-тирічний підліток свого однолітка.
— Коли? Де? З ким? — почув він у відповідь філософське запитання.
— Ага, тобі все треба “розжувати” по подробицям, що ж, слухай уважно: коли — сьогодні рівно о дев’ятнадцятій нуль-нуль, де — там де й все, з ким — з нашими ж, будемо грати шестеро на шестеро. 
Ця розмова відбулася в самий розквіт літніх канікул 14-го липня 2004-го року на березі невеличкої річки в одному із невеликих міст західної України. 
Група підлітків віком від 12-ти до 14-ти років включно, проживала в мікрорайоні, який розташовувався в самому кінці міста і межував з заміським лісом. 
Хлопці жили так, як і мільйони їхніх однолітків з інших міст України — ходили  на річку, гуляли по місту, відвідували інтернет-клуби, сиділи на лавицях в подвір’ї своїх п’ятиповерхових будинків, бігали за дівчатами-однолітками, ходили на дискотеки, які в тому місті проводились доволі-таки рідко, бавились інколи з цигарками і звісно ж, грали у футбол. Останнє заняття вони проводили на футбольному полі ПТУ, яке разом з навчальним закладом розташовувалось за житловим мікрорайоном і теж межувало з лісом. Підлітки нерідко проводили час і в самому лісі, там, в повному захисті від сильної спеки, яка панувала за його межами, вони влаштовували собі невеличкі пікніки і інколи, час від часу, просто бігали один за одним. Одним словом, підлітки вміли гарно проводити час влітку, на рахунок цього їм можна було позаздрити.  
Тепер, о 14:00 дня, двоє хлопців з цієї групи друзів, знаходились на березі річки, яка протікала через центр міста. Це були Олександр Санісло і Тарас Потапко. Вони розмовляли про сьогоднішній вечір. З ними був ще й їхній друг, на рік молодший від них Михайло Волощенко, але на даний момент він знаходився не на березі, а в річці. 
— То ти будеш сьогодні грати чи ні, — знову запитав Олександр.
— Звісно що буду, — відповів Тарас, — а хто принесе м’яч?
— Про це я вже домовився з Віктором. На рахунок м’яча все буде О’кей.
— Гаразд... — якось задумливо вимовив Тарас. — Тоді все гаразд...
Олександр Санісло кинув на нього незрозумілий погляд і спитав:
— А що це в тебе такий дивний голос?
— Про вчорашнє думаю... Як гадаєш, це правда?
— Що ти маєш на увазі? Те, що вчора розповіли дівчата?
— Так, саме це.
— Дивний ти чоловік, — мовив Олександр і відвернув погляд в сторону. — Та це їм просто здалося. Не заперечую, там якийсь придурок був, а все інше — у них просто розігралась фантазія.
“Еге ж, фантазія,” — подумав про себе Тарас Потапко і почав знову згадувати вчорашню розповідь 4-рьох подруг. 

Вчора, як і завжди, підлітки зібрались о 21:03 на своєму подвір’ї біля лежачої гумової шини. Це була велика шина від колеса вантажної машини, які в основному працюють на кам’яних кар’єрах, вивозячи звідти великі й важкі кам’яні брили. Якби ця шина не лежала а стояла, то вона була б завбільшки з людину, але оскільки ця шина просто лежала майже в самому центрі подвір’я між двома паралельними п’ятиповерховими будинками, то вона просто виконувала функцію м’якого сидіння. На цій шині в основному й сиділи підлітки по вечорам — з 21:00 по 23:00 включно. 
І ось вчора, разом з шістьма хлопцями, тут сиділи чотири вродливі дівчини — Тетяна Потапенко, Катерина Моринець, Вікторія Діденко і Наталія Волинська. Двом першим виповнилось 13-ть років, двом останнім — 14-ть. Розмова між десятьма підлітками йшла про те, про се, поки десь о 22:05, Наталія Волинська, скориставшись кількасекундною паузою, дуже обережним тоном запитала: 
— Хлопці, а  вам можна щось розказати?..
Всі шестеро хлопців моментально подивились на неї настороженим поглядом, мовляв що це ти таке нам хочеш розповісти.
—	Розказати? — першим із хлопців мовив Тарас Потапко. — Розповісти то 
можна, питання в тому, чи буде це нам цікаво...
— Ось бачиш, — сказала Наталії Вікторія Діденко, вказуючи на Тараса. — Йому до жартів. Йому усе все до жартів. Не треба їм нічого казати. 
В розмові виникла інтрига, всім хлопцям смертельно захотілось дізнатись, про що хочуть розповісти дівчата. 
— Ти, Наталія, — звернулась до своєї подруги Тетяна Потапенко, — маєш на увазі те, що... — вона трішки зам’ялась, — ...про училище?
Наталія Волинська повільно похитала головою в знак підтвердження.
— Думаю, що про це розповісти варто, — додала четверта дівчина — Катерина Моринець. 
Хлопці між собою переглянулись.
— То що там в тому училищі? — спитав Олександр Санісло. — Дівчата, кажіть, тут же всі свої.
— Ну гаразд, — промовила Наталія і почала розповідати. 

З її слів виплила наступна історія: вони — чотири подруги, сьогодні о 17:00 купили собі 5-ть пачок темного насіння і пішли його лущити в подвір’я ПТУ. Воно було дуже затишним і нагадувало парк — всюди були дерева і лавиці під ними. Чотири подруги сіли на одну з лавиць і мирно почали собі лущити й їсти насіння, розмовляючи між собою. В затишному подвір’ї училища в сезон літніх канікул завжди було безлюдно, адже воно тепер було зачиненим і крім сторожа, в ньому всередині не було нікого. Саме училище представляло собою п’ятиповерховий корпус з різними прибудовами та навчальними майстерними цехами навколо нього. Подвір’я училища разом зі спортивним майданчиком з однієї сторони межувало з футбольним полем, тим самим на якому ганяли м’яча хлопці і яке, в свою чергу, межувало з рідким затишним лісом, а з іншої — з відкритим полем, на якому були городи людей. Саме ці власники городів і були єдиними перехожими, які час від часу зустрічалися в малолюдному подвір’ї міського ПТУ. Подруги сиділи й розмовляли, коли раптом Вікторія тривожно вимовила: “Дівчата, подивіться он туди,” і ткнула пальцем в сторону дуба з широчезним стовбуром, який знаходився десь метрів за 15-ть від тієї лавиці, на якій вони сиділи. Всі дівчата як одна, подивились в ту сторону.
— Ну й що?.. — здивовано вимовила Наталія, очевидно вона, як і решта двоє дівчат, нічого не побачила. 
— Мені здалося, що там, за тим дубом, хтось стоїть...
— Коли здається, — вимовила Тетяна традиційну фразу, — хреститись треба. 
— Але там дійсно хтось стоїть!.. — вигукнула Катерина Моринець. — Дивіться, бачите там внизу з-за кори ніби стирчить якась чорна матерія.
Всі чотири дівчини знову уважно подивились на низ дуба і на цей раз всі четверо одночасно побачили, що знизу з-за кори дерева дійсно стирчала якась матерія, її було важко помітити на фоні чорної “шкіри” дуба, але тим не менше, чорна матерія там була і складалось враження, що це не просто матерія, а частина чорного плаща, в якому хтось стояв за деревом і уважно слухав розмову дівчат.   
— Це просто якась ганчірка! — зневажливим але стривоженим тоном викрикнула Наталія. 
— Ти в цьому впевнена на сто відсотків? — тихим але теж тривожним тоном спитала Катерина.
Дівчата уважно слухали одна одну, проте одне на одного не дивилися — їхні погляди були направлені в одну точку — в дуб за 15-ть метрів від них.
— На всі двісті, — відповіла Катерині Наталія Волинська. 
— То може, Ната, — промовила Вікторія, — сходиш туди і подивишся? Може принесеш нам сюди ту кляту ганчірку.
— Чого б це, — відповіла їй Наталія, — нічого мені робити. 
Всі четверо дівчини продовжували з насторогою дивитися на дерево. 
— А ти, Віка, — тихо сказала Тетяна Потапенко, — здогадалася що там хтось стоїть за цією матерією, чи ще...
— Я бачила рух, — недослухавши питання подруги, відповіла Вікторія, — я бачила рух, це було так, ніби хтось махнув рукою...
Між подругами знов виникла тиша, її порушила Катерина.
— Знаєте що, любі подруги, — тихо мовила  вона, — в  мене  виникла  свіжа 
ідея: зараз ми, як ні в чому не бувало, тихо встаємо з цієї лавиці, і повільно, без різких рухів, повертаємось до себе в двір.
—	Ідея вдала, — схвально промовила Наталія, — давайте діяти. 
Вони четверо одночасно встали з лавиці і відійшли від неї на 10-ть метрів. Дівчата, як і планували, йшли повільно щоб не видати свого страху перед людиною, що ймовірно стояла за дубом, але водночас, вони психологічно настроїли себе на те, щоб бути готовою в будь-який момент зірватись з місця і щосили побіжати вперед. Раптом Тетяна ні з того ні з сього зупинилась, а за нею це були змушені зробити й інші три подруги. 
— Ти якого біса стала?! — сердито, але дуже тихо, майже пошепки, крикнула на неї Наталія. 
— А якщо це нам здалося, — якось дивним тоном вимовила Тетяна, — якщо то дійсно проста чорна ганчірка викинута кимось на сміття, а ми підняли тут таку паніку... Ви уявляєте який буде сміх, якщо про це хтось дізнається?
— Ти що, Таня, взагалі збожеволіла? — тихим голосом викрикнула на неї Катерина.
Та Тетяна її слів уже не чула, вона сама викрикнула, і не тихим тоном, а на весь голос, що було сили:
— Ей ти, там за деревом, виходи!!!
Відповіддю стала тиша. 
— Виходи, ти придурок нещасний! Ідіот ти!.. Виходи з-за дерева, ти х... темний!!!
Тиша.
— Ну я так і думала, — з полегшенням зітхнула Тетяна, хоча  й продовжувала далі насторожено дивитись на дуб, який знаходився тепер за 25-ть метрів від них, — нам здалося, там нікого немає. Якби там хтось був, то хіба він би стерпів ті слова, які я кинула в його сторону? Ні один чоловік такого не стерпить,  а  якщо  там  жінка, — Тетяна усміхнулась, — то  що нам взагалі тоді 
боятись, чим ми гірші за неї?
— Твої слова, — суворим  тоном  промовила  Наталія,  —  були  ще  занадто
м’якими. 
— А якщо він недочуває? — з іронією спитала Катерина.
— Зараз як раз час для жартів, — єхидно вимовила Наталія і додала. — Пішли.
Всі троє подруг уже хотіли зробити крок вперед, а за ним ще один і іще, і так аж до тих пір, поки не опиняться у себе на подвір’ї, коли невгамовна Тетяна вимовила:
— Ви мене почекайте тут, а я піду до того дуба і переконаюсь напевне, є там хтось чи ні. 
— !!!
Тетяна не стала більше нічого пояснювати, вона просто взяла і зробила три кроки вперед.
— Вона божевільна! — вимовила до своїх подруг Вікторія. — Я піду з нею, туди не можна йти одній.
Сказавши це, вона прослідувала за Тетяною, а Наталія Волинська і Катерина Моринець мимоволі переглянулись між собою, їхні погляди означали лишень одне — звідки у Тетяни Потапенко і Вікторії Діденко взялася така сміливість?.. А може то була не сміливість, а просто цікавість, яка перемогла страх?
Якби там не було, а Тетяна й Вікторія продовжували наближатись до дуба. Вони вирішили підійти до нього не спереду, а збоку. Так було безпечніше і з психологічної точки зору, і з фізичної — якщо щось, то можна буде легше втекти.
Наталія і Катерина не рухались з місця і продовжували дивитись то на дерево, то на своїх двох подруг, які йшли правіше і хотіли подивитись за дуб знаходячись десь за 5-ть метрів паралельно від нього по правій стороні. Вони наближались все ближче і ближче, і ось, настав момент — Віка й Таня зупинились і подивились вліво — саме зліва від них тепер знаходився дуб. Наташа й Катя побачили, що їхні подруги спокійно стоять і продовжують дивитись за дерево, і вже хотіли зітхнути з полегшенням, мовляв дійсно здалося, 
там нікого немає, коли раптом... 
...Раптом Вікторія й Тетяна різко, дуже різко, зірвались з місця і щосили побіжали в їхню сторону — в сторону Катерини і Тетяни. Двоє останніх побачили на обличчях двох перших вираз жаху, складалось таке враження, ніби вони побачили привида. 
— Тікаємо!!! — на бігу одночасно викрикнули Віка й Таня, в їхніх голосах почулась нота страху, великого страху.
Наташа й Катя теж швидко зірвались з місця, і всі четверо дівчат-підлітків що було сили побіжали геть з території подвір’я ПТУ. За 15-ть секунд вони були вже за його межами, і продовжували біжати по вузькій для автомашин але достатньо широкій для чотирьох дівчат асфальтованій дорозі, яка вела до їхнього подвір’я. Пробігши по ній десь метрів з 500-т, дівчата зупинились і оглянулись назад — небезпека вже явно минула. З цієї точки дороги вони вже бачили свої будинки — до їхнього подвір’я залишалось ще метрів з 300-то. Дівчата стояли посеред дороги і глибоко вдихали й видихали повітря — вони дуже закехались, так швидко вони ще цього літа не бігали. 
Трішки віддихавшись, вони почали розмову, повільно йдучи вперед і весь час оглядаючись назад. 
—	То що там було? — першою промовила Наталія.
— Там дійсно хтось стояв... — почала було говорити Тетяна, але далі свою фразу продовжити не змогла — їй не вистачило ні слів, ні повітря, вона ще остаточно не віддихалась від незапланованої раптової пробіжки.
 — Там був чоловік... — якось задумливо сказала Вікторія, в її голосі ще й до тепер відчувалась нота жаху і страху. — Він був високий і широкий в плечах, на ньому був довгий чорний плащ а на голові — чорна  висока та широка шапка... Він мені когось нагадав, але я не пам’ятаю кого...

Наталія Волинська закінчила розповідати про  пригоду  хлопцям — останні 
дуже уважно її слухали. 
—	Ось так-то було, — додала в кінці розповіді Катерина.                        
На кілька секунд запанувала тиша, а далі Олександр Санісло спитав:
—	Ну і як ви думаєте, хто це міг там так стояти?
— Ясно, що не містер Чорний Плащ, — промовив Тарас Потапко і звернувся до дівчат. — Може це був якийсь чоловік, який просто від нічого робити вирішив прийти на подвір’я ПТУ і когось полякати?
— Це був не чоловік, — сказала Вікторія, — він нагадував чоловіка, у нього навіть обличчя було як у чоловіка, але — це була не людина...
— Хм, містика якась виходить, — промовив Михайло Волощенко, — Віка, Таня, ну опишіть хоча б його обличчя. 
— Воно було довге, — вимовила Тетяна, — все у страшних зморщинах, у нього був довгий ніс... Це дійсно була не людина. 
— Що ви цим хочете сказати, дівчата?.. — включився в розмову ще один хлопець, який до тепер просто мовчав і лише уважно слухав — Віктор Самійлов, йому було лише 12-ть років, але за розумовим розвитком він значно переважав своїх старших друзів. — Невже ви двоє, Віка й Таня, хочете сказати, що бачили... м’яко кажучи — привида?
Тетяна й Вікторія спочатку подивились на нього, а потім остання промовила:
— Ми, по-моєму, не казали, що це привид. Особисто я не знаю хто це був, але я відчуваю те, що це була не людина. 
Між друзями знову виникла пауза, яку перервала Наталія.
—	То що скажете, хлопці? — мовила вона.
—	Скажемо те, — відповів Тарас, — щоб ви більше туди самі не ходили.
— Хочеш стати нашим охоронцем? — спокусливим тоном промовила Катерина.
—	Я не проти, — в такому ж тоні відповів їй Тарас і тема розмови  підлітків 
хотіла перейти вже у зовсім інше русло, коли раптом Вікторія Діденко викрикнула:
—	Я згадала, кого він мені нагадав!!!
Всі дев’ятеро чоловік подивились на неї. 
—	Ну і кого? — спитав 13-тирічний Ярослав Городенко. 
— Одного разу я дивилась фільм жахів. Хтось бачив фільм “Джіперс Кріперс”?
— Ну я дивився його, — промовив 14-тирічний Руслан Ковтарюк, —  непогане кіно, а що?
— Та фігура, яку я бачила за дубом, нагадала мені чорну фігуру з того фільму. 
Підлітки переглянулись між собою, восьмеро з них бачили фільм жахів “Джіперс Кріперс”, в якому сюжет йшов про те, як два студенти — брат і сестра, повертаючись додому на канікули з коледжу, випадково наткнулись на нелюдську істоту, яка вбивала людей і жерла їхні внутрішні органи. Ця істота в довгому чорному плащі і широкій шапці теж нагадувала людину, але...
— Ну це вже взагалі! — крикнув Олександр і встав з шини. — Ви ще скажіть що бачили в нього крила!..
— Уявляю перші сторінки загально-українських і місцевих газет, — жартома промовив Віктор Самійлов. — “Невідоме науці чудовисько літає над містом в пошуках жертви!!!”
—	Як смішно, — сказала Тетяна, — все, давайте міняти тему розмови. 
— Міняти так міняти, — сказав Віктор і підвів підсумок їхньої бесіди. — Але запам’ятайте всі — то була звичайна людина, можливо божевільна, але — ЛЮДИНА, людина і не більше. 
— А ВІН дійсно по одежі нагадував ту істоту із “Джіперса Кріперса”, — сказала наостанок Тетяна Потапенко.

Тарас Потапко закінчив згадувати вчорашній вечір. Тепер, тут на річці, він мав чудову можливість проаналізувати всю ситуацію наодинці. Його друг Саша 
Санісло теж пішов уже плавати і Тарас залишився на березі один. Він сидів під березою, яка захищала його від спеки і розмірковував. “Так, — думав Тарас, — те що дівчата цю історію не вигадали, це факт очевидний, але що то був за чоловік, і чи чоловік взагалі? Ну звичайно що чоловік, хто ж іще? Ну не може це ж бути якесь чудовисько з зовнішністю людини... Очевидно, що Віктор Самійлов правий — це був просто якийсь божевільний”. 14-тирічний Тарас Потапко сам не знав, чого його ця історія так розхвилювала, його просто вразило те, з яким тоном голоса цю розповідь говорила Наталія, з яким виглядом на обличчі описувала ЙОГО зовнішність Тетяна... Остання явно була дуже налякана, її очі досить виразно видавали її переляк. Саме на її очі Тарас і дивився майже весь вчорашній вечір, вона йому подобалася, дуже подобалася... Саме в  ту мить, коли Тетяна Потапенко описувала обличчя невідомого, Тарас дуже пожалкував, що в той момент його не було поряд з нею в подвір’ї ПТУ, якби він хотів побачити її перелякане обличчя, яке з відтінком страху здавалось йому ще прекраснішим ніж завжди, і заспокоїти її, сказати їй “Дорога Таня, поки я з тобою — ти в повній безпеці”.
Раптом Тарас почув гучний викрик у себе над вухами і досить сильний дружній хлопок по спині. Звичайно, це був невгамовний Михайло Волощенко, який щойно виліз із води.
— Про що задумався!? — викрикнув він і сам же відповів на своє запитання. — Про дівчину, правда що про дівчину?.. Я це бачу по очах!
— І не про одну, — відповів йому Тарас. 
— І не про одну-у!.. Ну ти і зухвалий, скажу я тобі... Більшої зухвалості я ще не бачив! 
—	Та ну...
— Ти мені тут не “нукай”, краще скажи як ти відносишся до того, що на тебе поклала око Катерина.
—	Катя?! З чого це ти так вирішив, га?
— Як це з чого? Вона вчора тобі запропонувала стати її тілоохоронцем, ти  сказав  що  ти  непроти,   а  з  цього  все  і  починається...  До речі,  ти знаєш,  що 
охоронці мають охороняти людину і пильно дивитися за нею навіть тоді, коли вона приймає ванну. Ти це знаєш?
— Ну ти Міша і фантаст, тобі, бачу, в голові лиш одне... До речі, можеш сам стати тілоохоронцем Каті, мені більше подобається Тетяна. 
В цей момент з річки на берег вийшов Олександр.
—	Про що дискусія? — спитав він.
Тарас Потапко хотів щось відповісти, та Михайло Волощенко його випередив.
—	Про футбол, — сказав він, — сьогодні має бути дуже запекла гра.
—	А це чого б це? — спитав Тарас.
— Тому що, — повільним тоном голосу почав пояснювати Михайло, — по-перше, футбол — це завжди запекла гра, а по-друге, мій старий дістав вчора  на своїй роботі позачергову премію, і на радощах, певну суму з неї подарував мені. Так що в мене виникла наступна ідея — запрошуємо дівчат на поле, вони будуть в якості глядачів, граємо в два тайми по двадцять хвилин, а далі — всі йдемо на пиво — я пригощаю.
— О це вже дійсно ідея, — радісним тоном сказав Олександр і дружньо хлопнув Михайла по спині. — Сьогодні відірвемось. 
Хлопці почали одягатись і збиратись йти додому.
Годинник показував 15:44.

*  *  *
Годинник показував 18:44, коли Тарас Потапко був уже на футбольному полі, яке відносилось до спортивного майданчика ПТУ, хоча й було за межами його подвір’я. Разом з Тарасом тут був Віктор Самійлов, той самий, що приніс з собою м’яча, а також Олександр Санісло, Ярослав Городенко і Руслан Ковтарюк. Михайла Волощенка ще не було, він пішов запрошувати дівчат спочатку подивитись на їхню гру, а потім попити пива. Хоча в останнього своєї дівчини ще не було, він добре вмів з ними розмовляти і знаходити спільну мову, він робив це значно краще  за  Тараса,  Олександра  та   Віктора,   і дуже  сильно
краще за Ярослава і Руслана. 
На даний момент, всі п’ятеро хлопців стояли в  неширокому  колі і “пасува- 
ли” один одному м’яча. Це в них було, так би мовити, передігрове тренування. Усі шестеро хлопців мали сьогодні грати з іншими шістьма хлопцями, які жили в іншому п’ятиповерховому будинку їхнього мікрорайону.  Це була інша група хлопців віком від 12-ти до 14-ти років включно, але тим не менше, хлопці з цієї компанії нерідко гуляли разом з Тарасом, Олександром, Віктором, Михайлом, Ярославом і Русланом. Разом їх було 12-теро чоловік, вони дружньо жили в одному подвір’ї, але тим не менше, в одну групу вірних друзів поки що не злились.  
— Нарешті йде наша група підтримки! — крикнув Віктор, який першим побачив здалеку Михайла, ідучим в один ряд разом з п’ятьма дівчатами. 
Всі хлопці подивились в бік дороги, тієї самої, яка вела до подвір’я училища, до футбольного поля, і по якій нещодавно бігли дівчата, втікаючи від невідомо якої істоти. Окрім Тетяни, Катерини, Вікторії і Наталії, з ними шла ще й Валентина Дулик, якій було теж 14-ть років, і яка була так само гарна, як і решта дівчат. Так, що-що, а на рахунок дівчат хлопцям дуже пощастило.
Але Тарас Потапко окрім Тетяни Потапенко взагалі на дорозі нікого не побачив, свій погляд він зосередив тільки на ній одній. Вона йшла, її довге біляве волосся було розпущеним і із ним бавився вітер, на ній були короткі обтягуючі джинсові шорти і досить простора біла майка з червоним сердечком, яка зовсім не приховувала рельєфу її грудей. Так, не зважаючи на те, що їй було лише 13-ть років, молочні залози в неї були вже досить розвинутими, в неї взагалі вже вся фігура тіла нагадувала більш жіночу, аніж підліткову. А що поробиш — перехідний вік настав. “Я сьогодні мушу з нею поговорити”, — подумав Тарас і почав настроювати себе на такий зовнішній вигляд, ніби його в світі взагалі нічого не турбує, хоча запланована розмова з Тетяною його дуже і дуже хвилювала. 
В цей момент  Михайло Волощенко разом з дівчатами підійшов до хлопців і всі підлітки дружньо один з одним привітались.
—	А де це наші суперники? — спитав у хлопців Михайло. 
Їхніх суперників, яких на  полі ще в той час не було, стало видно ідучими по 
тій же самій дорозі, по якій шли й всі.
— А он вони вже йдуть, — промовив Віктор і ткнув пальцем в сторону дороги.
Через хвилину шестеро хлопців із сусіднього будинку були вже на полі. Після того, як всі з ними привітались, хлопець якого звали Володимир, він був явним лідером цієї новоприбулої групи, промовив:
—	А це що, вболівальниці? —Володимир вказав поглядом на дівчат. 
— У певній мірі, — відповіла йому замість хлопців Наталія Волинська, — у певній мірі.
— Ну-ну, вболівайте, — відповів він їй, і звернувся до хлопців. — Хлопці, сьогодні час нашої гри має бути обмеженим, ми шестеро їдемо з приятелями мого старшого брата в похід на три дні з ночівкою. До речі, незважаючи на те, що там нас буде п’ятнадцятеро чоловік, у нас ще є два вільних місця. Ніхто не хоче приєднатись?
— Ні, — промовив після утворення короткої паузи Тарас Потапко, — дякуємо за запрошення, але ми якось іншим разом.
— Ага, у вас все іншим разом, — відповів Володимир і звернувся до дівчат. — А ви, дівчата? Не хочете приєднатись до нас?
—	Лише в думках, — відповіла йому Вікторія Діденко.
— Шкода, — промовив ще один хлопець з тієї групи, Олександр. — Нам вас дуже не вистачатиме. 
—	То який час буде нашої гри? — спитав тим часом Володимир.
— Вас влаштує два тайми по двадцять хвилин з десятихвилинною перервою? — сказав йому Віктор.
—	Цілком, — відповів Володимир. — Давайте починати.
Хлопці почались розходитись по полю, займаючи стандартні футбольні позиції. Оскільки це футбольне поле було стандартним, тобто занадто великим для малої кількості гравців, то старші  футболісти-ветерани,  які  теж  грали  на
цьому полі по вихідним, поклали тут ще двоє мініворіт, таким чином зменшивши відстань поля від одних воріт до інших. Таке зменшене поле підходило для гри і для наших хлопців. Їхня гра розпочалася, як і планувалася, рівно в 19:00. Дівчата, тим часом, відійшли на край поля, де була єдина лавиця. Сівши на неї, вони почали лущити насіння і то дійсно уважно спостерігати за грою хлопців, то просто розмовляти між собою про щось своє.
Хлопці цього разу грали на повну силу, очевидно це було викликано  в наслідок того, що тут були присутні не просто глядачі, а — глядачки. Ясне діло, що жодна команда не хотіла тепер програвати, хлопці грали активно, дуже активно — м’яч ще жодного разу довше 10-ти секунд на одному місці не затримувався.
Ось уже йшла сьома хвилина першого тайму, а рахунок залишався ще не відкритим. Якби це був професійний матч, то звичайно ця обставина ні в кого ніяких емоцій не викликала б, але той факт, що зараз грали звичайні діти-любителі, жоден з яких у футбольній секції взагалі не займався, наводив тільки на одне — підлітки дійсно вирішили не вдарити лицем в бруд перед дівчатами, хоча останнім, чесно кажучи, було абсолютно байдуже яка з двох команд виграє гру. 
Останні три хвилини хлопці з команди Тараса, Олександра, Віктора, Михайла, Руслана і Ярослава досить потужно атакували ворота суперника, але забити їм поки що не вдавалось. І ось у них опинилась вигідна позиція — Олександр Санісло опинився з правого флангу від воріт суперника. Прямо перед собою він побачив уже трьох супротивників, які мали намір відібрати м’яча.
— Саша!!! — почув він викрик Тараса Потапка і повернувся вліво — Тарас, ніким не прикритий  з суперників, стояв десь метрів з 20-ть від нього і за 4-и метри від воріт, в яких, крім воротаря нікого із суперників теж не було — всі захисники і нападаючі іншої команди кинулись до нього, з метою відібрати м’яча. В Олександра з великою швидкістю пролетіла в голові думка, що якщо він подасть м’яча Тарасу і той його отримає, то  буде  стовідсотковий  гол — воротар  не  впорається  з  м’ячем, який у його ворота прямим ударом запустить Тарас Потапко. Недовго думаючи, Олександр подав пас Тарасу і м’яч
полетів у напрямку того.
М’яч летів з досить великою швидкістю, проте для Олександра Санісла здалося, що він летить повільно, дуже повільно.
Ось м’яч безперешкодно пролетів уже 10-ть метрів, 15-ть, 20-ть, 22-ва, до Тараса Потапка йому вже залишалося 3-и метри. Саша Санісло уже з полегшенням зітхнув, мовляв м’яч уже майже в Тараса, коли побачив, що до все ще летячого м’яча крім Тараса, наближається ще й супротивник — Володимир. Пройшло ще дві секунди і м’яч, на жаль, опинився у розпорядженні останнього. Грандіозний план гола Олександра Санісла з великим тріскотом провалився.
— Прокляття! — знервовано викрикнув він, та його команді було вже не до емоцій — суперники перехопили м’яча і вже розпочинали свою атаку.
Володимир ні на мить не затримуючи головного футбольного атрибуту в себе, швидко передав його своєму напарнику — Ігорю. Той, пробігши з ним метрів з п’ять в сторону воріт свого суперника, швидко передав м’яча своєму партнеру по грі — Олександру. Останній пробіг по полю ще певну відстань, і м’яч уже опинився на другій половині поля — на тій, що належала Олександру Саніслу і його партнерам. Атака суперників переросла в контратаку і з кожною секундою м’яч приближався все ближче й ближче до їхніх воріт.
В таких ситуаціях воротар команди, як правило, приходить в стан підвищеної боєготовності і невпинно слідкує за рухом м’яча, який в будь-який момент може опинитись в його ж власних воротах. Та Ярослав Городенко, який стояв у воротах своєї команди, здається цього не врахував — не зважаючи на швидке наближення м’яча до воріт, він продовжував стояти не рухаючись і дивитися не в сторону м’яча, а в сторону якоїсь однієї точки, яка знаходилась в напрямку лісу.
Що з ним в біса таке, чого він не слідкує за грою а дивиться кудись таким поглядом, ніби бачить привида?!!
М’яч все ще залишався у руках команди-суперника. Він   був уже у  штраф-
майданчику. Ось ним уже знову заволодів Володимир...
Славік, ну куди ти б... дивишся?!
...далі він передав його Ігорю...
Славік, ми не можемо нічого зробити!.. Славік!!!
...Ігор блискавично передає м’яча Олександру...
Славік, б..., Славік!..
...Олександр блискавично дає пас Анатолію... 
Славік, він зараз на х... заб’є! Він забиває!!! Та подивись же ти за м’ячем, кретин! Лови м’яч!!! Лови-и-и  м...
Ловити м’яча вже було пізно, він був уже у воротах — Анатолій блискавично забив гол, рахунок став 1:0 і не на користь Тараса Потапка, Олександра Санісла, Михайла Волощенка, Віктора Самійлова, Руслана Ковтарюка і... Ярослава Городенка. Останній, до речі, і дотепер не звернув уваги на те, що із-за його вини його ж команда почала програвати. Він навіть не бачив те, як його суперники з іншої команди плескають один одному на радощах в долоні. Він продовжував не рухаючись дивитись в сторону лісу. 
— Ти що, збожеволів?!! — крикнув йому в саме ліве вухо Михайло і трішки штовхнув його рукою. 
Тільки тепер, здавалось, Ярослав повернувся в реальний світ. Та не   зважаючи на це, на забитий  в його ворота м’яч він навіть не звернув уваги.
— Там!!! — викрикнув Ярослав наче навіжений і ткнув пальцем в сторону лісу саме в ту точку, в яку дивився сам останні сорок секунд. — Там! Він там! Це він!!!
Хлопці здивовано переглянулись між собою. В цей момент до того місця біля воріт, де стояли хлопці, підійшли й дівчата. 
—	Що тут у вас трапилось, хлопчики? — проговорила Валентина Дулик. 
Вперше за останні п’ятдесят секунд Ярослав Городенко відвернув погляд від лісу, який знаходився десь метрів за сто від нього, і подивився в сторону своїх товаришів. 
— Він перше був там, — промовив він, продовжуючи вказувати пальцем в ту сторону, в яку щойно дивився. — Він був там, а коли ви всі сюди збіглися, він швидкою ходою пішов вглиб лісу і покинув те місце, на якому стояв. Чорт, він стояв і дивився на мене, він дивився мені прямо в очі!
Всі підлітки знов переглянулись між собою.
— Хто це він? — спитав в решті-решт Михайло Волощенко. — Славік, ти в якому зараз світі, чорт би тебе забрав!..
— Як це хто, — відповів Ярослав, — це був той, про кого вчора розповідали дівчата. Ну той, кого бачили Таня, Віка, Катя і Наташа в подвір’ї училища — він був високого зросту, одягнений у довгий чорний плащ і широку чорну шапку. Це був ВІН...
Чотири дівчини, які вчора були смертельно налякані якоюсь невідомою особою чоловічої статі, мимоволі переглянулись між собою.
—	Ти впевнений?.. — перепитала в нього Тетяна Потапенко. 
—	На всі сто відсотків, — відповів їй Ярослав.
В цей момент в розмову підключився Володимир, хлопець із іншого кола друзів.
—	Про що це ви, друзі мої?..
— Та так, — відповів йому Віктор Самійлов, — здається у нас в районі з’явився невідомий маніяк в чорному, який то підслуховує розмову чотирьох беззахисних гарних дівчат, то... спостерігає за нашим воротарем. — Далі він звернувся до самого Ярослава. — А ти впевнений, що це тобі не побачилось?
—	Я що, по твоєму, дурний?! — крикнув на нього останній. 
—	Спокійно, — відповів йому Віктор, — я лише з’ясовую факти.
Між підлітками зробилась тиша, яку порушив Анатолій, той самий, який щойно забив м’яч.
—	Пропоную грати далі, — сказав він. 
— Непогана ідея, — підтримав його Руслан Ковтарюк і додав друзям із своєї компанії. — На рахунок цієї людини в чорному плащі ми поговоримо після гри.
— Як це грати! — викрикнув Ярослав Городенко. — Я вже не можу зараз грати!
— Ти що, — крикнув на нього Олександр Санісло, — злякався якогось придурка в чорному плащі?!
— Це не придурок, — пародійним голосом промовив Віктор, людина для свого віку досить начитана як художньою, так і науковою літературою. — Це привид-маніяк, який поселився на околицях нашого міста...
— Ну досить вже, — заступилась за Ярослава Тетяна Потапенко, — якби ви двоє, шановні Олександре і Вікторе, побачили на власні очі того типа, то, впевнена, розмовляли б зовсім іншим тоном.
Хвилини, тим часом, невпинно летіли. Ярослав, звісна річ, хоча й був трішки шокований, та все ж він не хотів побачитись в очах хлопців і, тим більше дівчат, останнім боягузом. 
— Гаразд, — врешті-решт промовив Городенко, — давайте грати. 
Хлопці знов почали розходитись по полю, займаючи стандартні футбольні позиції. 
— І моя тобі порада, — звернувся наостанок до Ярослава Михайло Волощенко, — дивись за рухом м’яча, а не в сторону цього клятого лісу.
Гра почалася знову. 

Свій футбольний матч хлопці закінчили приблизно о 19:53 з нічийним рахунком 3:3. Це було добре, адже обидві команди хлопців показали рівну гру, в якій немає ні слабіших, ні сильніших. Всі підлітки грою були задоволені. По закінченні матчу хлопці, всі трішки стомлені і закехані, зібрались навколо лавиці трохи відпочити. Тут-то Володимир, лідер хлопців з іншої групи вірних друзів, витяг з кишені шортів пачку цигарок з фільтром і запропонував всім закуритись, на його спокусливу пропозицію зголосились десятеро чоловік із сімнадцяти — товариші Володимира Анатолій, Олександр і Дмитро, який був у них воротарем, а також Олександр Санісло, Михайло Волощенко, Ярослав Городенко, Руслан Ковтарюк і Катерина Моринець та  Валентина Дулик.  Після 
того, як цигарки запалились, Віктор Самійлов промовив:
—	Три каплі нікотину вбивають коня. 
— Ну ти Вітя і професор, — відповів йому Михайло, — та я тобі скажу одне: коням не треба давати курити.
Всі засміялись. Коли їхній дружній сміх вщух, то Володимир запитав:
— То кого ти там в лісі бачив, Славік? Здається мова йшла про якогось маніяка, чи що?.. 
— Так, про маніяка, — зітхнувши відповіла йому Тетяна Потапенко і звернулась до своїх подруг. — Ну що, розповісти і їм?
Подруги між собою переглянулись і вирішили, що про Таємничу Людину в чорному вбранні розказати варто, чим більше народу буде про це знати, тим краще. 
Цього разу розповідати ще раз моторошну історію взялась Вікторія Діденко. Вона все розповіла коротко і ясно, не встигли хлопці з іншої групи до кінця зкурити свої цигарки, як були ознайомлені з пригодою дівчат в подвір’ї ПТУ повністю. За той час, поки Вікторія розповідала, всі підлітки настільки уважно й пильно її слухали вникаючи в кожне вимовлене нею слово, що й не помітили, як з кожною новою миттю різко змінюється вираз обличчя Анатолія,  того самого, що відкрив рахунок у їхній рівній грі. Він уже не втягував у себе дим цигарки, остання просто знаходилась в нього в правій руці сильно затиснута між двома пальцями і повільно тліла. На його обличчі з’явився вираз жаху, він згадав все. Так, він мов перенісся в просторі у минуле і згадав той випадок у своєму житті, що відбувся з ним коли йому виповнилось лише п’ять років. 
Ось, Анатолій уже не бачив біля себе друзів, він бачив навколо тільки подвір’я училища. Його мама разом з своєю подругою сиділи на одній з лавиць під деревами і про щось між собою розмовляли. Він, разом з трирічним сином маминої співрозмовниці, грався з трьома дитячими машинками — вантажівкою і двома легковими. На дворі було літо, чудесна погода. Раптом йому ця дитяча гра набридла, йому захотілось трішки пройтись. Анатолій залишив свою вантажівку на землі, а сам встав і відійшов від місця гри з хлопчиком. Останній, який відчув себе на сьомому небі від щастя від того, що під його особистим командуванням перебували тепер всі три іграшки, почав гратись зі ще більшим задоволенням, в його очах блищали азарт і захоплення. Анатолій, позабувши про все на світі, зробив ще 10-ть кроків від місця гри. Він повернувся назад і побачив що його мама і далі продовжує безтурботно спілкуватись з подругою. Анатолій почав віддалятись все далі й далі від своєї мами, за мить він уже опинився біля кута одного з майстерних корпусів ПТУ. Недовго думаючи, 5-тирічний Анатолій завернув за корпус майстерні і опинився в зоні невидимості. Він пішов прямо вздовж стіни корпуса зовсім не оглядаючись назад, ті з ким він тут гуляв, опинились за іншою стороною приміщення ПТУ. Пройшовши відстань в метрів з 20-ть, Анатолій врешті-решт вирішив повернутись до своєї мами, до нього ні з того ні з сього прийшло якесь таке дивне відчуття, щось на подобі інстинкту самозбереження, що треба з цього місця забиратись. Він подивився на кущі і дерева, які його зараз оточували, вони росли по краям невеликої асфальтової доріжки посеред якої зараз Анатолій й стояв, і навіть в їхньому шарудінні під дією невеличкого вітерця він побачив щось не те, щось незвичне, щось страшне. Анатолій різко повернувся в ту сторону, з якої сюди прийшов і дуже швидкою ходою, значно швидшою за ту, з якою сюди йшов, пішов назад. Та не встиг він пройти і п’ятьох метрів, як почув позаду себе тихий спокійний але дуже моторошний чоловічий голос:
— Хлопчику, хлопчику, а куди це ти так поспішаєш?
Анатолій, аж трішки підскочивши від несподіванки, різко зупинився і повернувся назад — позаду нього на відстані п’яти метрів стояв високий і широкий в плечах чоловік, який був одягнений в чорний плащ і чорну широку шапку. Він мав довгу форму обличчя, брови в нього були сідими і густими, з під шапки також стирчало пару сідих волосинок, шкіра на його обличчі була дуже блідою і вся в глибоких зморшках. В руках цей чоловік тримав чорну дерев’яну тростину завдовжки в 50-т сантиметрів. Шкіри на його руках видно не було, оскільки його верхні кінцівки були одягнені в чорні шкіряні рукавиці, кінці яких добре приховувались під рукавами плаща. 
Анатолій витріщився на незнайомця з поглядом, який виражав одночасно і страх і цікавість, і нічого не міг вимовити. 
—	То куди ти так поспішаєш? — повторив своє запитання незнайомець.
— До мами, — відповів Анатолій, який трішки собою оволодів. — Я йду до  своєї мами. 
— Який слухняний хлопчик!.. — з захопленням вигукнув незнайомець в чорному. — Я таких слухняних дітей, які б на прогулянці поспішали до своєї мами вже дуже давно не зустрічав, зазвичай твої однолітки тікають від своїх дорогих мам... Який ти слухняний хлопчик!.. — Чоловік з захопленням помахав своєю головою. — А як тебе звати?
— Т-Толік, — трішки зап’явшись відповів Анатолій, він дивився на незнайомця з настороженим поглядом. — Мене звати Толік, можна просто Толя.
— Яке вдале ім’я для хлопця, — знову дуже захопленим тоном вимовив чоловік в чорному плащі, — хлопці з таким ім’ям як у тебе, завжди стають коли виростають справжніми чоловіками, це я тобі точно кажу.
Анатолій зробив пару кроків назад.
—	Мені вже пора йти, — сказав він, — мене там на лавиці чекає мама. 
— Не поспішай так, — переконливо попросив незнайомець, — твоя мама зараз спокійно розмовляє з своєю подругою, про тебе вона взагалі на даний момент забула, ти краще постій тут ще хвилинку, поговори зі мною...
Анатолій хотів розвернутись і щосили побіжати в те місце, де якихось п’ять хвилин тому грався, але щось не дало йому це зробити, він залишився стояти далі.
—	Хто Ви? — наважився він спитати у чоловіка в чорному.
Незнайомець засміявся.
—	Ти справді хочеш це знати?
— Н... ну, так, — розгублено підтвердив своє запитання 5-тирічний Анатолій.
Чоловік в чорному вбранні засміявся знову.
— А якщо я скажу тобі, — промовив він, — що той, хто знає хто Я і яке МОЄ ім’я, відразу ж помирає, то ти захочеш щоб я відповів на твоє запитання? 
У Анатолія розширились очі, слова співрозмовника його не на жарт налякали.
—	Ні!.. — переляканим голосом викрикнув він. — Ні!
— Ні?.. Ти не повинен казати “ні” бо це свідчить про твій страх, а у справжнього чоловіка не повинно бути відчуття страху, а ти ж — чоловік, всі хлопці з таким ім’ям як у тебе мають бути справжніми чоловіками, то ж ти маєш казати “так”, “так” і тільки “так” і нічого окрім “так”, зрозумій це, Анатолію. То ж я повторюю іще раз — ти хочеш знати хто Я такий і яке в МЕНЕ ім’я?
— Так! — наче під гіпнозом вимовив Анатолій, він хотів зірватись з місця і побіжати вперед з усіх сил, та жодна частина його тіла йому не підкорилась.
— Так... — з якоюсь незвичною інтонацією голосу промовив чоловік і продовжив. — Що ж, слухай уважно, я довго не говоритиму і два рази не повторюватиму. Я — ТОЙ, кому зараз потрібна жертва, ЛЮДСЬКА ЖЕРТВА, якщо я її не знайду, то мені доведеться вбити багатьох людей, сотні а можливо навіть і тисячі. Ім’я МОЄ — ВЕЛИКЕ СТВОРІННЯ НА ПЛАНЕТІ ЗЕМЛЯ. Я зараз шукаю свою жертву, я повинен її мати заради свого майбутнього і майбутнього всього людства, бо без мене ви, люди, жити не зможете, так само як я без вас, ми — взаємопов’язані, ми —  один одного доповнюємо. До речі, ти, Анатолій, чудово підходиш для ролі моєї жертви. Зроби справжній чоловічий вчинок — підійди зараз до мене і ти тим самим врятуєш своїх друзів в дитсадку, своїх батьків, своїх дідуся й бабусю, своїх сусідів в будинку і багатьох інших людей — сильних і мужніх чоловіків, вродливих дівчат і жінок, ти врятуєш всіх, бо якщо я, вбиваючи їх всіх підряд, не знайду серед них підходящу мені жертву, то через тиждень загине все людство на планеті Земля. Ти — саме та людина, яка мені зараз потрібна. Доведи, що ти справжній чоловік, стань моєю ЖЕРТВОЮ, стань нею і ти врятуєш цим мужнім вчинком від смерті багатьох людей!..  
Анатолію стало страшно, дуже страшно, так страшно йому ще не було ніколи та й, напевне, вже не буде. Але нажахали його більш за все не слова незнайомця, якому була потрібна якась жертва, смертельно налякало Анатолія дещо інше. Поки незнайомець говорив, 5-тирічний хлопчик чомусь дуже уважно слідкував за ротом співрозмовника, за рухом його грубих губ і щелеп. І раптом він на своє нещастя (а може й навпаки — щастя) побачив зуби чоловіка в чорному, це буди нелюдські зуби, вони нагадали малому Анатолію зуби тих вампірів-монстрів, яких він бачив в мультфільмах, та ці зуби були ще жахливіші. Наче ножі вони виднілись з-за губ, які постійно перебували в швидкому русі, здавалось, що такими гострими кінцями зубів спокійно можна було перекусити шмат дерева чи навіть й заліза. Неймовірно, але це були зуби вовка!
Анатолій отямився, він відчув що все його тіло тремтить але він вже може рухатись.
— Що скажеш?!! — моторошним і жахливим голосом викрикнув незнайомець в чорному вбранні і показав переляканому хлопцеві свої гострі зуби. — Ти зробиш чоловічий вчинок?!! Ти його зробиш?!!
Забувши про все на світі, Анатолій рвонув з місця і щосили побіг до лавиці на якій сиділа його мама з подругою. 
Добігши туди за 30-ть секунд, він сказав мамі що дуже стомився, що його болить голова, і що він негайно хоче йти додому. Мама, побачивши його вираз обличчя, дійсно повірила в те, що її сину погано і вони всі четверо — Анатолій з мамою і її подруга з своїм трирічним сином, швидко покинули затишне подвір’я ПТУ.
Про свою жахливу пригоду Анатолій ніколи нікому не розповідав, бо, незважаючи на свій вік, знав що йому ніхто не повірить. Згодом, він і сам за неї забув, він жив безтурботним життям і тільки тепер, через дев’ять років потому, він згадав цей надзвичайний випадок з такою точністю, ніби це все було вчора. Опис дівчат того чоловіка в чорному співпав з описом тієї людини, яку він бачив сам. Звичайно, дівчата описуючи чоловіка в чорному не згадали про тростину і шкіряні рукавиці, але це можна було пояснити тим, що вони їх просто не розгледіли, адже він з ними не розмовляв, і вони до нього дуже не придивлялись — лишень побачили одним оком і відразу ж почали тікати. Одним словом в тому, що дівчата й він бачили одну й ту ж саму особу, Анатолій уже не сумнівався, його вразило дещо інше... 
Дещо інший спогад і думка одночасно прийшли йому в голову і Анатолій тепер жахнувся ще більше — за три або чотири дні після того як він втік від жахливого незнайомця, людей його двору, та не тільки двору а й всього міста, шокував надзвичайний випадок — в лісі, в тому самому в якому сьогодні Ярослав Городенко випадково під час гри теж побачив ЙОГО, було знайдено дуже спотворене тіло без одягу 13-тирічного підлітка. Звичайно були ще й деталі, були версії, були чутки, та п’ятирічний Анатолій із-за свого дитячого віку  в них взагалі не вникав, єдине що він запам’ятав, так це факт знаходження трупа, про цей факт знали всі — від малечі й до старих. Тоді Анатолій ще й повністю не усвідомлював що таке смерть, людська втрата, убивство, і тільки тепер, коли йому було вже 14-ть з половиною років, Анатолій спідставив ці два факти своєї надзвичайної пригоди і знаходження трупа юнака і зрозумів на всі сто відсотків що саме той невідомий йому хлопець і став ЖЕРТВОЮ того жахливого чоловіка в плащі. Анатолій почав спідставляти цифри — зараз 2004-тий рік, дев’ять років тому, коли йому було всього п’ять років, на вулиці панував 1995-тий, значить ця не людина а скоріш за все ІСТОТА, або, як вона сама себе називає — ВЕЛИКЕ СТВОРІННЯ НА ПЛАНЕТІ ЗЕМЛЯ, з’являється кожні дев’ять років і шукає собі жертву. Але чому саме в їхньому місті, чому саме в їхньому мікрорайоні? Це невідомо, та найжахливіше це те, що це СТВОРІННЯ зла неможливо зупинити, бо, за ЙОГО ж словами, якщо згине ВІН, то загине і вся людська цивілізація.
“Боже, — пролетіло в думках у Анатолія, — невже тепер у нашому лісі знайдуть  ще  один  спотворений труп підлітка чи дитини? А якщо це буде хтось 
із моїх знайомих чи навіть друзів, чи взагалі —
Ні, тільки не це!
це буду я! ВІН же тоді сказав що я підходжу на місце його жертви, що я повинен...” 
— Ти про що задумався?! — перервав думки Анатолія голос Михайла Волощенка. — Толя, ти про що зараз думаєш?
Анатолій повернувся в сьогодення, він знову побачив навколо себе підлітків і на мить йому стало трішки легше від того, що в даний момент  він знаходиться не в компанії людиноподібної ІСТОТИ, як це було дев’ять років тому, а в оточенні своїх друзів.
Але вираз його обличчя все-таки змінився.
— Що з тобою, Толік? — звернулась до нього Катерина Моринець. — Ти теж його бачив?..
Спочатку Анатолій від цього запитання трішки розгубився, але потім швидко оволодів собою.
—	Ні! — заперечив він. — Чого це ти так вирішила, Катя?
— Ти про щось задумався, — відповіла йому замість Катерини Наталія Волинська, — ось ми й вирішили що ти щось бачив подібне. То про що ти там задумався?
—	Про дівчат, — відповів замість Анатолія Михайло, — про що ж іще?..
— Міша, — суворим голосом сказала йому Тетяна Потапенко, — зараз не час для жартів.
— А ти мені для жартів виділиш окремий час? Я непроти, може якось ввечері?.. — відповів він їй і тут же, впіймавши на собі холодний погляд Тараса Потапка, додав. — Жартую, жартую... хоча для цього зараз і не час.
— Ні про що таке важливе я не задумався, — промовив тим часом Анатолій, — я просто подумав що це за чоловік...
“Еге ж, чоловік, — єхидно продовжив в думках його внутрішній голос, — ти краще за всіх знаєш, ЩО ЦЕ ЗА ЧОЛОВІК, та тим їм про це не кажеш і це добре, бо якщо ти промовишся про свою НП з глибокого дитинства, то ти їх або смертельно перелякаєш і цим самим покажеш які вони всі безпорадні, та й не тільки вони, а й все людство, або — вони тебе просто порахують за божевільного, або ж (ще гірше) — за підлого брехуна й злісного вигадника фантастичних неправдивих історій.” 
— Ну гаразд, народ, — промовив Володимир, — з вашої розповіді я зробив один висновок — хто б то не був, від нього треба триматись якнайдалі, якщо, звичайно, з вами не буде поряд такої юрби, як у нас зараз.
— Це точно, — підтримав думку Володимира Ігор і на весь голос викрикнув. — Ей ти, придурок в чорному!!! Негайно виходи з лісу чи з подвір’я училища чи ще звідкись, де б ти не був, але — ВИХОДИ!!!
Друзі почули відлуння його голосу, яке прокотилось полем і лісом а далі стихло.
— Нам вже пора йти, — промовив Володимир, — у нас ще попереду довга поїздка в гори.
Шестеро хлопців почали прощатись з рештою. Церемонія прощання була недовгою, хлопці потиснули один одному руки а Ігор, який як виявилось був великим шанувальником дівчат, додумався на прощання поцілувати всіх п’ятьох дівчат в руку і в обличчя — такий собі невинний поцілунок в щічку. Вже за дві хвилини шістьох хлопців біля лавиці на краю футбольного поля не було, там залишилось сидіти 11-цятеро друзів, майже найкращих друзів...
— Друзі, у мене радісна новина, — промовив після кількасекундної тиші Олександр Санісло, — сьогодні Міша всім ставить пиво в честь...
— В честь того, що ти зараз замовкнеш, — перебив його сам Михайло Волощенко і зовсім іншим тоном голосу продовжив. — А ідея випити зараз пива справді не погана.
— Так, це дійсно ідея, — підтримала його Валентина Дулик, — мені від ваших   історій  про  всяких  там  напівманіяків-напівпривидів  аж  пересохло  в                     
горлі.
Далі дискусія підлітків звернула на тему пива, точніше як і де його спожити, і тривала недовго — друзі швидко вирішили що найкраще їм купити пиво в пляшках, тобто пляшкове, а не розливне, і випити його прямо тут — на лавиці край любительського футбольного поля. Таке рішення підтримали абсолютно всі, в тому числі і головний спонсор сьогоднішнього вечора — Михайло. Звісно, що було вирішено щось і купити до цього літнього охолоджувального напою дорослих, щось на зразок чіпсів, сухариків чи солоних снаків. Коли всі ці питання були вирішені, залишилось головне — хто за пивом  збігає до магазину, не йти ж за цими 11-тьма пляшками дійсно всією юрбою. Добровольцями зголосились двоє чоловік — ними стали Олександр Санісло і Руслан Ковтарюк.  
— Я піду за пивом, — першим промовив Олександр, — охоче піду, проте самому мені його, боюсь, не донести, мені конче потрібен помічник. 
— Помічник чи помічниця? — заради жарту перепитав його Михайло. — Ти це уточни, а то знаєш, потім всяке буває... То помічник чи помічниця?..
Всі засміялись дружнім сміхом.
— Я міг би тебе використати і в якості помічниці, — відповів йому 14-тирічний розумник Санісло, — та знаєш, я цього робити не буду з етичних міркувань.
Гуморист і великий дотепник Михайло Волощенко замовк, йому не було що відповісти на промовлені щойно слова, він потрапив у ту пастку, в яку не раз заганяв своїх товаришів і в яку цього разу хотів загнати Олександра. Михайло мовчав і почув як всі його друзі засміялись знову веселим і дружнім сміхом, так, вони сміялись, але треба підкреслити, що цей сміх був саме веселим і товариським, в ньому не було чути ані найменшої ноти знущання чи кепкування. 
— Вибирай собі із нас в якості помічника будь-кого окрім мене, — промовив врешті-решт Волощенко після того, як дружній сміх вщух, від своєї поразки в словесному двобої він за ці лічені секунди уже майже реабілітувався і зараз злітав на нові висоти, — тільки скоріше йди з очей моїх, мій блудний сину... Іди і повертатись не спіши. Я маю на увазі — без пива.
Олександр,  який  до  цього  часу  сидів присівши над травою біля лавиці,  з 
різким рухом встав і звернувся ні до кого іншого, а саме до Руслана Ковтарюка:
— Ну що, Руслан, ідеш зі мною?..
— Без проблем, — відповів той і ось нарешті на цій кульмінаційній точці всі організаційні питання підлітків стали вирішеними. 

Двоє ровесників — Олександр Санісло і Руслан Ковтарюк, яким на початку цього літа виповнилось 14-ть років з різницею в два дні (свій день народження в компанії  друзів вони відмітили одночасно), йшли в даний момент через ліс. 
Географічна будова тієї місцевості, на якій знаходилась група підлітків під час гри у футбол, складалась так, що ліс, з котрим з однієї сторони межувало футбольне поле, трішки випирав в сторону, тому ті хто йшов тією дорогою що вела з подвір’я училища в житловий мікрорайон (тією самою, по якій нещодавно тікали невідомо від якої особистості дівчата, і по якій сьогодні до футбольного поля прийшли всі друзі), були змушені разом з напрямком дороги оминати ту частину лісової ділянки, яка трішки відхилилась від прямого напряму лісу, який через 100 метрів закінчувався на межі з розташуванням п’ятиповерхових будинків.
В даний момент двоє хлопців вирішили не робити зайвого кола, оминаючи нерівні окраїни лісу, друзі вирішили піти по прямій лінії — навпростець через ліс. 
І ось тепер, йдучи попід деревами затишного рідкого лісу, вони знов заговорили про таємничого чоловіка в чорному, до виходу із лісової смуги їм залишалось метрів з 800-т.
— Як гадаєш, хто це може бути? — першим почав розмову на цю тему Руслан в той момент, коли вони пройшли перші 60-т метрів від тієї точки, з якої ввійшли до лісу.
— Я не думаю, — відповів Олександр, — а впевнений на дев’яносто відсотків, що це просто божевільна людина, яка так одягається від нічого робити. Такі люди є... Навіть у нашому місті, якщо ти бачив, іноді по центру розгулює жінка років п’ятдесяти, вона вся одягнена в якісь народні костюми, щоразу інші, теж має широку жіночу шапку на голові і безцільно розгулює вулицями. В нашому випадку маємо щось подібне — чоловік, невідомо скількох років, одягнений в чорне лахміття безцільно розгулює околицями міста. Просто розгулює, і все.
— Твоя версія заспокоює, — промовив Ковтарюк, — але знаєш, зустріти божевільну жінку одягнену у всілякі кольорові лахміття в центрі міста не так страшно, як зустріти божевільного чоловіка одягненого в чорне лахміття і за міськими околицями... Ти зі мною згідний?
Олександр Санісло зупинився і досить голосно засміявся. За ним зупинитися був змушений й Руслан Ковтарюк.
—	Що смішного?.. — розгублено промовив останній.
— Що смішного... — все ще сміючись відповів Олександр, а потім цілком серйозно продовжив. — Послухай, Руслан, ти вже не дитина і маєш зрозуміти, що божевільні, окрім відчуття жалю до них, більше ніяких відчуттів викликати не можуть, а відчуття страху і поготів. Це лише дурненькі дівчата, такі як наші, можуть надумати собі бозна-що і такі кадри як наш Ярослав, можуть у це повірити на сто відсотків. ТИ МЕНЕ РОЗУМІЄШ?
— До речі про Ярослава. За його словами і тим виразом його обличчя, яке в нього було на футбольному полі, він бачив дійсно особу, яка наганяє на людей відчуття страху.
— Йому треба поменше дивитись фільми жахів і слухати дівчачі розповіді, думаю ти сам знаєш що останні по своїй натурі люблять перебільшувати події в десятки разів. Гаразд, пішли, а то ми так будемо тут і до сутінків стирчати.
Промовивши ці слова, Санісло пішов вперед, в тому напрямку, в якому й слідувало йти. За ним послідував і Руслан.
— Але ти знаєш, — продовжував далі останній, — що під час гри Славік бачив ЙОГО саме на краю лісу, цього лісу, так що нам, хто б Він не був, треба бути обережнішими, смішно тобі чи ні, але нам треба бути саме обережнішими, Він десь тут ходить.
— Гаразд, — відповів йому Олександр, — при зустрічі з ним ми обов’язково візьмемо  в  нього   інтерв’ю,   спитаємо,  так  би  мовити,  “Хто  ти  є  насправді: 
божевільний, маніяк чи привид?”
Цими словами Санісло дав своєму товаришу напряму зрозуміти, що не бажає більше розмовляти на цю тему. Руслан його прекрасно порозумів, тому він більше нічого не проговорив, він мовчки йшов далі поряд з Олександром, йшов і мовчав — на якісь інші теми, крім цієї актуальної, йому розмовляти зовсім не хотілось.
Руслан не просто йшов, він йшов призадумавшись. З ним зараз відбувалось щось таке, подібне до того, що було з Тарасом Потапко на березі річки — його почали хвилювати думки щодо того, що за істотою був чоловік, якого бачили його друзі. Звичайно, його, 14-тирічного Руслана Ковтарюка, ці питання могли зовсім не турбувати, він міг далі продовжувати своє абсолютно безтурботне літнє життя, яке на 90-то відсотків складалось з розваг, дозвілля і відпочинку, він міг би за все забути із розказаного дівчатами, але... Але яскраво виражався страх в очах його подруг, коли вони все розповідали, яскраво виражався страх у виразі обличчя Ярослава, коли той бачачи ЙОГО зі страху забув навіть за те, що він в даний момент грає у футбол і стоїть у воротах, занадто яскраво змінився вираз обличчя у Анатолія в той момент, коли історія про зустріч дівчат з НИМ розповідалась вдруге. Тоді Руслан відразу здогадався про те, що і Анатолій знає щось про Чоловіка в Чорному, проте розпитувати нічого не став. Всі ці перелічені три факти наштовхували Руслана на страшну думку про те, що по околицям його міста, по окраїнам його мікрорайону, розгулює щось страшніше за простого божевільного чоловіка, значно страшніше. ХТО чи ЩО це було — невідомо. 
Руслан ішов прямо, майже нічого не бачачи перед собою. Він по інерції високо піднімав ноги, щоб не заплутатись об коріння дерев, і також по інерції оминав останні, якщо такі попадались на його шляху. Він нічого не бачив навколо себе в зв’язку з тим, що в даний момент літав десь глибоко у своїх думках, перебираючи різноманітні версії про те, кого насправді бачили на власні очі його друзі, яким можна було довіряти — Тетяна, Катерина, Вікторія, Наталія,  Ярослав  і,  можливо,  Анатолій.  Він  думав  і  не  бачив  поряд з собою 
навіть Олександра.
— То якої марки купимо пива, — донісся врешті-решт крізь міцні брами його власних думок голос останнього, — якщо не буде того, яке казали вони, а я не сумніваюсь що його не буде, то я пропоную...
Не бачачи свого співрозмовника, тільки чуючи його голос, Руслан не відриваючись від своїх думок намагався уловити те, що говорив йому Саша Санісло, Руслан гадав що це йому вдасться, адже фраза, яку вимовляв його друг, була дуже короткою, вона тривала всього дві секунди, і Ковтарюк почув чітко кожне слово, яке входило до складу цієї промовляємої фрази. “...я не сумніваюсь що його не буде, то я пропоную...” — ось такі слова він почув чітко і ясно, ну а далі... далі за ними раптом послідував крик, сильний крик, крик, який обірвав промовляєму річ його друга, це був дуже голосний звук крику, який безперечно видав із себе ніхто інший, як сам говорячий. Одночасно з криком Руслан Ковтарюк уловив і звук, який нагадував щось подібне до шарудіння, а далі за ним почувся глухий звук сильного удару, ніби хтось упав і сильно ударився об землю.
Руслан різко повернувся вліво (саме з лівої сторони від нього весь цей час йшов Олександр), і завмер — його друга поруч не було. Ковтарюк швидко направив свій погляд донизу, і завмер ще більше — на землі було видно яму круглої форми, яка в діаметрі мала десь метр з половиною, і навколо якої була ніби навмисне для прикриття нагребена нічим не примітна на перший погляд купа пожовклого листя, трави і невеличких гілок, безперечно — яма-пастка, подібна до тих, які раніше копали мисливці для всілякої дикої звіроти (парадокс причини знаходження цієї ями тут у лісі заключався в тому, що по-перше, такі ями-пастки у двадцять першому сторіччі вже не практикувались, а по-друге, якби навіть хтось і вирішив скористатись таким методом полювання, то копати в цьому місці зовсім не було суті — в лісі, окрім білок, ніякої звіроти не водилось взагалі, навіть зайців).
Руслан Ковтарюк розгублено постояв ще секунд з 5-ть, все ще не розуміючи що відбулося, а далі раптово здогадався що його друг Олександр упав у цю яму, він в неї провалився саме в той момент, коли говорив щось про пиво (що саме — Руслан уже не пам’ятав), ось чому спокійний голос його друга так різко обірвався голосним криком, а далі за ним почувся і звук удару від падіння. “Все ясно”, — промайнуло в думках Ковтарюка і він різко, але обережно, підійшов до краю ями, якої тут ніколи не було (за це міг поручитися будь-хто з тих дітей і підлітків, які часто тут гуляли). Руслан пригнувся до землі, далі став навколінки і обережно та дуже повільно заглянув вниз — він побачив, що яма має досить-таки велику глибину — сім метрів в ній налічувалось точно. Хто і яким способом її викопав, було не відомо, так само, як і невідомо було куди подівалась глина, якої внаслідок викопу ями мало бути навкруги дуже багато. Відомо було лише, принаймні Руслану та й, напевне, Олександру, що ця яма була “свіжою”, тобто викопаною недавно — глина, як на утворених стінках ями, так і на її дні, була вологою і тому темною, вона навіть мала запах свіжої глини і на ній не росло жодної трав’яної рослини. Зазвичай, якби подібна яма була викопана хоча б день чи два тому, то її б стінки були не темними й вологими, а сірими й сухими, на них, можливо, якби до окремих місць доходило крізь густі вітки дерев сонячне світло, то неодмінно б виросла якась трава. Дивлячись в цю яму, Руслан Ковтарюк побачив на дні лежачого на спині Олександра Санісла, який міцно схопився двома руками за свою ліву ногу, запрокинувши її трішки догори. 
—	Ти живий, Саша?!! — викрикнув у яму Руслан.
Олександр направив свій погляд догори, і побачив коло, в якому було видно денне світло, на фоні якого з краю стирчала голова його друга.
— Я, — крикнув він у відповідь, — здається зламав ногу! Принаймні вона мене зараз болить і я відчуваю що вона набрякла. Який тільки придурок додумався викопати тут цю яму?.. Не здогадуєшся?!!
— Саша, боюсь що справа серйозніша, це не просто яма, це пастка. Якби це була звичайна яма, ти б її помітив, але ти провалився в неї, бо не дивився  попід 
ноги, а вона була замаскована! ЗАМАСКОВАНА!
—	Та  ну  тебе  до  бісу, — вилаявся  Олександр, — ти  наче  базарна баба — 
перебільшуєш події. Яка в біса пастка?‼ Проста звичайна яма, в яку я випадково провалився. Боюсь, що без сторонньої допомоги мені звідси не вибратись... Все, церемонія пивоспоживання ще не почавшись передчасно закінчується, біжи за нашими, хай всі сюди прийдуть, а потім придумаємо як мені звідси вибратись.
Руслан Ковтарюк відразу зрозумів що це слушна думка, проте біжати за друзями чомусь не поспішив, якесь дивне передчуття чогось жахливого перехопило в даний момент його душу.
— Послухай, — промовив він, — я боюсь залишати тебе тут одного, мало що може статись. А якщо сюди прийде ТОЙ, кого...
— Той, кого бачили дівчата і Ярослав, — перебив його Санісло, — зараз помру від страху. Чорт би тебе узяв, Руслан, ми спокійно йшли, і тут раптом ні з того, ні з сього, я опиняюсь в ямі! Я лише щойно, саме в цей момент усвідомив те, що я — саме в ямі, і я поранений. Ти що, хочеш щоб я помер тут від болю у нозі?! Вона мене болить сильно, дуже сильно. Біжи за нашими! Негайно!!!
Останні слова на Руслана Ковтарюка подіяли, він відійшов від краю ями, крикнув Олександру, що мовляв повернеся з усією дружньою компанією менш ніж через п’ять хвилин, і що було сил, побіг в сторону футбольного поля. Біжучи, він уже не думав ні про що, звісно окрім того, щоб як найдоступнішою мовою пояснити товаришам про те, що сталося, і як найшвидше повернутися назад до Олександра Санісла — переконатися, що з ним все гаразд (переконатися, що він живий).

В той момент, коли Руслан Ковтарюк прибіг до гурту своїх друзів, останні якраз домовлялись про те, чи варто їм поїхати на заміський пікнік в найближчі дні, і якщо варто, то коли і хто впевнений в тому що поїде на всі сто відсотків. Саме Віктор Самійлов висловлював якусь свою конкретну і розумну думку, коли відчув, що погляди його товаришів відвернулись від нього і направились в сторону футбольного поля. Побачивши це і усвідомивши що всі раптово перестали його слухати і почали дивитись тільки в сторону поля, Віктор не докінчивши до кінця того, про що говорив, різко замовк і повернувся зі сторони лавиці в сторону футбольного поля — по ньому досить швидко біжав Руслан Ковтарюк. Через 20-ть секунд останній уже був біля підлітків. 
—	Пацани, — ще здалеку викрикнув Руслан, — у нас проблема!
— Що за проблема? — перепитав його Михайло Волощенко, він був здивований таким несподіваним поверненням Руслана не менше за всіх, проте намагався приховати своє здивування під завісою своїх жартів. — У вас хтось по дорозі забрав гроші, чи що? Ви двоє не змогли себе захистити? Де, до речі, Саша?
В цей момент закеханий Ковтарюк був уже біля лавиці.
— Він... — задихаючись від бігу промовив він, — він упав у яму, йому зараз негайно потрібна наша допомога. Йому зараз дуже погано, тому, — (насправді Олександру так вже й погано не було, просто Руслан намагався заохотити своїх друзів біжати до ями чим поскоріш, а зізнатись в тому, що насправді істиною причиною того, що він квапить друзів, являється те, що він остерігається за життя Олександра Санісла, Руслан не наважився), — я вас прошу — давайте біжати до нього як можна поскоріше. 
Друзі мимоволі переглянулись між собою, вони явно не повірили в те, що говорив Ковтарюк.
— Усі питання будете задавати потім, — продовжив далі Руслан, — а зараз — ходімо всі за мною!
Проговоривши це, Руслан знову пішов швидкою ходою в напрямку лісу, інші, нічого не кажучи, послідували за ним.
Треба сказати, що в тому лісі, який межував з міським мікрорайоном, орієнтуватись було доволі-таки легко, а для людей, які в ньому проводили досить багато часу свого дитинства, знати місце розміщення кожного деревця в ньому, взагалі було те ж саме, що знати якомусь мешканцю маленького містечка кожну вулицю свого населеного пункту. Отож, загубити Руслану в пам’яті саме те місце, в якому розташовувалась злосчастна яма, було майже неможливо, хіба б що він втратив свою пам’ять. Перетнувши футбольне поле і відпочивши від бігу до друзів, Ковтарюк побіжав знову, за ним це повторили й інші — заради друга можна трішки й побігати. 
Руслан біжав швидко, дуже швидко, інші за ним відставали і біжали позаду, та це нічого — головне, що біжали. З усіх чотирьох хлопців лише Тарас Потапко успішно наздогнав його, і зрівнявшись з ним, на бігу спитав:
— Послухай, Руслан, що це за яма і чого ти так біжиш, ніби за тобою гоняться чорти?
Ковтарюк хотів щось відповісти, та Тарас його випередив і додав іще:
— Це ти їм можеш казати що комусь погано, — він ткнув рукою в сторону біжучих ззаду трьох хлопців і п’ятьох дівчат, вони відстали від них на добрі п’ятнадцять метрів, і розмови їхньої чути не могли, — але мені скажи: ЩО СТАЛОСЯ З ОЛЕКСАНДРОМ?..
Руслан на нього подивився, а потім сказав:
— Він провалився у замасковану яму-пастку і я дуже сильно підозрюю, що її викопав ВІН.
— Хто “він”? — перепитав Тарас і тут же, не почувши відповіді від Руслана, на свій жах зрозумів кого має на увазі під займенником “він” його друг.
“НІ!!!”, — прокричав якийсь голос в думках Тараса Потапка, і до нього раптом, саме в той момент, прийшло відчуття, страшне відчуття того, що сталося щось жахливе...

До ями друзі прибігли в ту мить, коли на годинниках показувало 20:31 за київським часом. На той час в лісі під деревами було видно нормально, хоча вже й відчувалося, що сонце наближається до заходу. Першими до ями підбіжали Руслан з Тарасом, за ними через секунд 15-ть підбігли й всі інші. 
— Саша! Ми вже тут! — ще на відстані десятьох метрів від країв ями викрикнув на бігу Руслан.
На його викрик ніхто не відповів.
Зупинившись  остаточно  біля  ями,  Руслан  не  заглядаючи  в  неї  крикнув 
знову:
—	Саня!!! Ми вже тут! Відгукнись!..
Тиша.
Руслан мовчки і розгублено переглянувся з Тарасом. В цей момент до місця підбіжали й інші підлітки.
—	Це ця яма? — спитала у Руслана Тетяна Потапенко.
— Ця, — відповів він їй і став нагинатись до землі для того, щоб заглянути в яму. Не звертаючи ні на кого уваги, він знов крикнув. — Саша, ми вже тут! Ти що там, задрімав?
Всі десятеро підлітків стояли обступивши яму по колу, і дивились за діями Руслана. Останній нагнувся, зазирнув у темну глибину ями, і... Раптом всі хто дивився в цей момент на Ковтарюка, побачили, як у нього різко змінюється вираз обличчя — спочатку воно мало обриси тривоги, а далі змінилось виразом великого незбагненного жаху!.. Рот Руслана відкрився, очі вилупились так, наче побачили привида, шкіра обличчя зблідла до неможливості, а його волосся, яке до тепер було щільно причесаним, встало на диби. З таким диким виразом обличчя Ковтарюк дивився у якусь мертву точку в ямі десь секунд з 30-ть, які друзям показались вічністю, а самому Руслану — безкінечністю. З рештою,  під переляканими поглядами своїх друзів, Руслан повільно піднявся із землі і помаленьку почав відходити від краю ями. Відійшовши від неї десь метрів на три, він ледве-ледве видавив із себе якісь незрозумілі звуки, очевидно він хотів сказати якісь слова, та в нього вийшло лише нерозбірливе “В... В... Т... А...” Після цього Руслан Ковтарюк безпомічно впав на землю — явно знепритомнів.
Нормальною реакцією підлітків стало б те, якби вони всі разом підбіжали до непритомного Руслана і, до безтями перелякавшись, пощупали б його пульс, та цього не сталося — на непритомного Ковтарюка ніхто з друзів навіть не звернув уваги... Вони не звернули уваги на нього тому, бо самі в той момент були шоковані неменше — відразу після того, як Руслан відійшов від ями, всі майже одночасно заглянули в неї самі і...
Друзі побачили на власні очі те, чого ніколи не можна було побачити навіть у найстрашнішому нічному жаху, вони побачили те, чого ніколи не покажуть на екранах телевізорів, вони побачили те, чого ніколи не опише в деталях жодна газета, вони побачили наяву те, в порівнянні з чим усі світові бестселери книг чи фільмів жахів показались би простими дитячими коміксами, вони побачили те, з чим могли зрівнятись лише фотографії з криміналістичних лабораторій на яких були зображені жертви сумнозвісних серійних убивць, які своїми діями жахнули весь світ. На дні ями лежало абсолютно голе тіло Олександра Санісла, яке було все розірване так, наче ватний ведмедик, тільки замість вати, навколо тіла валялись внутрішні органи. Голова була відрізана, проте непошкоджена — на обличчі чітко виразився і завмер навіки вираз жаху, очевидно Олександр перед смертю побачив щось таке... щось настільки страшне, що навіть не піддавалось опису. В ямі була кров, багато крові, вона повністю вкрила собою мертве тіло, а також все дно ями. Спотворене тіло було все розчленоване.

Тарас Потапко, один із підлітків який все це бачив, раптом відчув що земля тікає з-під його ніг, ще трішки, і він знепритомніє. Зібравшись з останніми силами, він відвів погляд в сторону і паралельно з цим відступив на кілька кроків назад. Зробивши це, Тарас раптом побачив навколо себе інший світ, не той, який був у ямі, а той, який панував навколо — це був світ добра, світла і життя. Він побачив серед друзів, які стояли як вкопані і все ще дивились в яму, свою подругу Тетяну Потапко і зрозумів, що не зважаючи ні на що, він безтямно її кохає.
— Відійдіть від ями!!! — раптом вирвалось з вуст Тараса. — Негайно відійдіть від ями і не дивіться туди, негайно!!!
Як це було не дивно, та друзі почули його слова, вони почули і відвернулись від того ЖАХУ, який панував в ямі. Всі подивились на Тараса, а він подивився на них, своїх друзів з дитинства.
Більше ніхто з підлітків не знепритомнів. Руслан був першим і останнім, хто лишився свідомості, і для нього це було краще, краще тим, що він не побачив те, що побачили його друзі. Всі підлітки хоча й тримали себе в руках, проте були на межі стану шоку, великого шоку. Тарас Потапко дивився на друзів, а вони — на нього, на протязі майже п’яти хвилин, коли увагу всіх одночасно, відвернув... 
Якийсь чоловік в чорному.
Це був ВІН, той, хто називав себе ВЕЛИКИМ СТВОРІННЯМ НА ПЛАНЕТІ ЗЕМЛЯ, він стояв на відстані приблизно 15-ти метрів від підлітків і дуже пильно дивився на них. Його обличчя було все в крові, проте не у власній, а скоріш за все в тій, яка належала його ЖЕРТВІ. Він мовчки дивився на дітей, а вони, наче вкопані, дивились на нього, при його вигляді ніхто з них не міг вимовити навіть слова. Так тривало десь з хвилину, а далі...
Далі відбулось неймовірне — чоловік, а точніше ІСТОТА, відкрив свій закривавлений рот, в якому на фоні крові майже заблищали гострі як леза зуби, і тихо промовив:
— До зустрічі через дев’ять років, діти мої. Можливо наступною ЖЕРТВОЮ стане хтось із вас. Можливо, і це — необхідно...
Він говорив тихо і повільно, проте дев’ятеро підлітків чітко почули кожне слово, і гірше того, зрозуміли їхню суть. 
Проговоривши свою фразу, істота в чорному зникла на очах, розчинилась в повітрі, її — ніби тут і не було зовсім.
Істота зникла, а дев’ятеро друзів ще довго стояли в лісі біля ями, намагаючись зрозуміти, що ж з ними відбулося насправді...